240 



Fjerde Ordningen, 



HÖNSFOGLAR (Gallin»), 



Rasores 111. 



L 



iksom rovfoglarne utgöra Hönsen en ganska naturlig ordning 

 och äro lätt igenkänneliga, genom sitt hela yttre utseende, ehuru 

 man snart finner att flera av de hithörande fogelslägtena äro till 

 sina flesta delar ganska olika bildade, hvarföre det blir svårt att 

 lemna en kort och bestämd difinition för hela ordningen, igenom 

 hvilken denna lätt igenkännes och noga avskiljes från alla andra 

 fogelordningar* — Imellertid blir den tämligen väl och uteslutande 

 bestämd genom följande kännetecken: 



Huvudet är i förhållande till kroppen ganska litet, med kort, 

 svagt näbb, hvars ofverkäk är hvalvlik och har trubbig, något ned- 

 böjd spets. Fötter na [starka med från roten utspärrade (ej hopvuxna) 

 tår, beklädda av hårda, hornlika sköldar och försedda med trubbiga, 

 föga böjda klor. Dessutom ha fjädrarna en egen hårdhet och glatt- 

 het och äro mindre elastiska samt kännas mindre lena än på andra 

 fogtar. 



Det lilla huvudet är ett av de drag, som mest utmärker hön- 

 sen. De överträffas ej häruti av andra foglar, men många bland 

 slägtena av lägre ordningar ha det ej större, såsom Gäss, Hägrar och 

 andra långhalsade Vadare samt Vattenfoglar. Till och med Duvor- 

 na, några amerikanska Gamarter och Lyrfogeln (Menura) bland 



sjelva Tättings-ordningen, ha det knappt större än Hönsen. — Näbbet 

 är alltid kortare än huvudet, kullrigt, med böjd rygg och något 

 böjd mun3pringa, men tämligen rät undersida. Det är svagt till 

 följe av de stora näsborrarna, som äro belägna framom näbb- 

 roten och gränsa nära intill näbbkanten, emedan käkbenet där är 

 ganska smalt. De äro alltid mer eller mindre övertäckta av en 

 mjuk hud, som dock ofta är fjädrad. Underkäken är alltid ganska 

 svag. Överkäkens ända är alltid nedböjd samt kullrig, med rundad 

 och något bred spets, som skjuter fram över underkäken. En vax- 

 hud ovanpå näbbroten förekommer ofta, liksom hos Rovfoglarna. 



Fjädrarne synas vara mindre utbildade än hos de flesta foglar, 

 men kännas, då de vidröras, hårdare och glattare än hos andra. 

 Fanet består av temligen grova strålar; men både dessa och sjelva 

 fjäderskaftet ha ringa styrka och spänstighet, så att de lätt slå veck 

 i stället för att böjas, och vid något hårdare medfart brytas de tem- 

 ligen lätt. Småfjädrarne äro härigenom mindre tjenliga, än de av 

 andra foglar, att begagna såsom fyllnad i dynor och bolstrar, hvil- 

 ket dock sker ganska mycket hos oss, hvarest man (åtminstone i 

 Stockholm och norrut) har godt om fjäder av våra vilda hönsarter, 

 Tjäder, Orre och Ripa. Då pennröret är ganska litet och dess- 



