HÖNSFOGLAR. 



utom, liksom hela fjäderspolen, skört, duga de stora vingfjädrarna 

 icke till skrivpennor. Bifjädern, som på kroppsfjädrarne utgår un- 

 der pennrörets navel, på skaftets undersida, är hos de flesta Höns- 

 slägten större än vanligt hos foglarna. På en Ripa är den så 

 lång som % av den egentliga fjädern, men smalare. 



Vingarne äro, hos de flesta Höns, korta, rundade och ganska 

 kullriga av de starkt böjda flygpennorna, och äro således tämligen 

 dåliga flygredskap. Några slägten ha dem dock långa och mera 

 spetsade, såsom Sandhönsen (Pterocles, Syrrhaptes). Men ganska 

 allmänt hos Hönsen är det, att täckfjädrarne äro talrikare och 

 större än hos de flesta andra foglar, så att de vanligen, på den 

 hoplagda vingen, betäcka största delen av armpennorna, hvilka på 

 de flesta Höns äro större i proportion, än på Vadare och Vatten- 

 foglar i allmänhet. — Alla Höns ha 10 handpennor, av hvilka 

 dock den första är tämligen kort. Armpennorna äro 12 till 20. 



Stjerten är högst olika bildad, lång eller kort, spetsad, run- 

 dad, tvär eller kluven o. s. v. Hos de flesta Hönsen består den 

 av flera än 14 pennor och hos åtskilliga har den 20, eller flera 

 än hos andra foglar; men några (si. Penelope) ha blott 12 stjert- 

 pennor liksom de högre foglarne. 



Fötternes form .är ganska ombytlig, såsom synes här nedan 

 av beskrivningen på Ordningens olika avdelningar. Några slägten 

 (Thinocorus m. fl.) som man väl svårligen kan skilja från Hönsen, 

 ha till och med nedre ändan av skenbenet (tibia) naken, liksom Va- 

 dare och Vattenfoglar. Baktån är hos en del (Megapodius) nästan 

 så stor och till det yttre så beskaffad som hos Tättingarna; hos 

 andra är den ganska liten och upplyftad över marken, eller saknas 

 alldeles. På alla äro de tre framtårna från roten väl åtskilda, ehuru 

 oftast förenade genom ett kort, löst hudveck, men icke, såsom 

 vanligt är hos de högre foglarna, tätt hopbundna eller hopvuxna. 



Svenska Foglar?? a. 



241 



Hela tån avsmalnar småningom från roten mot spetsen och har för- 

 sta ledstycket längst. Det sista (kloleden) är litet och föga rörligt. 



Alldeles egna för Hönsen äro de sporrar som hos en betydlig 

 del av arterna förekomma på fotstyckets baksida. Vanligen är det 

 blott hannarne som ha dem utbildade; men på alla de arter, hos 

 hvilka sporrar förekomma, ser man dem antydda, även hos honorna 

 och ungarna, genom ett hudfjäll eller en liten hornsköld, som är 

 större och högre än de kringliggande och som igenfinnes på sam- 

 ma ställe, hvarest hannens sporre sitter, hvilket är nedom midten, 

 något åt insidan på fotstycket. Sporren är ursprungligen en ut- 

 bildning av detta horn artade hudfjäll, som uppväxer i form av en 

 kägla, hvilken består av hornämne och blir uddhvass genom nöt- 

 ning, liksom boskapens horn. Men liksom hos dessa, utväxer från 

 det underliggande benet (tarsus) ett benutskott, som fyller spor- 

 rens (liksom hornets) ihålighet. — Dessa sporrar äro goda vapen, 

 som mest pläga begagnas vid hannarnes inbördes strider, men 

 även understundom tjena till försvarsvapen mot andra djur. 



En betydlig del av Hönsen utmärka sig dessutom genom egna 

 utbildningar av huden på eller omkring huvudet i form av nakna, 

 mjuka eller nästan läderartade fläckar eller utväxter, t. ex. vanliga 

 Hönstuppens kam och hänghudar, Kalkonens hängande slöre över 

 näbbet samt hänghud på strupen, och nakna, köttartadt knöliga hud 

 på huvud och hals; de nakna kinderna på Höns- och Fasanslägtena 

 m. fl. Dylika hud-utbildningar finnas dock även hos flera andra 

 foglar, såsom hos några Andsorter, hos några Tranor och Storkar, 

 hos de amerikanska Gamarna, samt inom Tättings-ordningen hos 

 flera av familjen Sturnina (Gracula, Sturnus carunculatus, Creadion), 

 hos någre Meliphaginer, Chasmorhynchus m. fl. De äro i allmän- 

 het röda eller annars vackert färgade och förekomma antingen 



endast hos hannarna, eller mera utbildade hos dem. 



(ji 



