HÖNSFOGLAR. 



under sin flygt; men sjelfva flygredskapets, vingens, ofullkomliga 

 utbildning- gör, att denna kraft, hos de flesta arter åtgår till en 

 hastig vingrörelse och icke kan bli länge uthållande. Flygten 

 blir sålunda bullrande men ej långvarig. 



Hönsen äro mest medelstora foglar, i allmänhet något mindre 

 än rovfoglarne, men större än Spitarne. Tjädern, Kalkonen och 

 Påfogeln äro de största av alla; flera sydländska Vaktel-arter av 

 en Lärkas storlek och isynnerhet si. Hemipodius (som sakna 

 baktå), äro de minsta hithörande. Tamhönsen och Rapphöns- 

 arterna höra till de medelstora inom Ordningen. 



Arter av dessa foglar finnas i alla jordens länder och saknas 

 blott på de små öarna i Polynesien. Men cle flesta äro ej vidt ut- 

 bredda, utan tillhöra uteslutande ett enda, tämligen litet område och 

 i hvarje land eller trakt pläga ej finnas många arter. I hela Eu- 

 ropa finnas blott 15, bland h vilka endast Vakteln och vår vanliga 

 Rapphöna äro utbredda över hälften, eller något mera, av hela den- 

 na minsta bland verldsdelarna. Av våra 7 arter finnas i det egentli- 

 ga Sverige (utom Lappland) blott 3 arter i större delen av landet 

 (Orre, Tjäder, Rapphöns); 2 andra (Hjerpe och Vaktel) blott i vissa 

 inskränktare trakter, och en (Dalripan) blott vid och nära Lapplands 

 eller fjäldbygdens omkrets. Norra hälften av Skandinavien har 5 

 arter. Grekland, med hela landet söder om Balkan, tyckes, liksom 

 Italien, blott ha 8 eller 9 arter. — De flesta av dessa foglar hålla sig 

 vid hembygden under hela året utan att ströva omkring då de fin- 

 na födan där. De flesta flyga dåligt eller åtminstone tungt och ej 

 gerna eller ofta, annat än då de uppjagas, blott ganska få bland 

 dem äro reguliera flyttfoglar; bland de europeiska flytta allenast 

 Vakteln och de i södra Europa förekommande Sandhönsen. 



Största antalet Hönsarter tillhöra de fruktbara fälten i de var- 

 ma climaten, men sådana finnas, till och med talrika, i alla sorter 



243 



land: i öknar och steppländer leva Sandhönsen (Pterocles, Syrrha- 

 ptes); i skog, OrfogeMägtet (Tetrao) m. fl.; på höga, snöbetäckta 

 bergshöjder och i polarländerna, Riporna (Lagopus) o. s. v. 



De fleste vistas blott på marken, och ega förmågan att springa 

 ganska starkt. Många hvila dock äfven i träd, såsom Orren, eller 

 tillbringa där största delen av sin tid, såsom de amerikanska Jakifs 

 (Penelope). I allmänhet undvika de våt och sumpig grund. 



Till Hönsens egenheter hörer att de icke bada i vatten, utan 

 i torr sand eller lös jord, som de uppriva och inskaka mellan sina 

 fjädrar, för att derifrån bortrensa främmande ämnen och avfall samt 

 ohyra, hvarav de stundom äro mycket plågade. Vid annalkande 

 fara, såsom då en rovfogel eller människa närmar sig, är det van- 

 ligt att de »trycka sig» tätt utmed jorden med indraget hufvud och 

 något utbredda vingar, liksom medvetande att cle då likna en jord- 

 klimp och således lättast undgå sin fiendes uppmärksamhet. Detta 

 gäller isynnerhet om de gråaktigt och fläckigt färgade arterna, hvilka 

 utgöra största antalet, samt om de likaså färgade ungarna och ho- 

 norna; hvaremot de mera lysande och grannare färgade hannarne 

 av en del arter måste använda andra medel att undslippa faran. 

 Samma, av instinkten beroende sed återfinnas bland flera andra grå- 

 aktiga, fläcktecknade foglar, t. ex. Lärkorna, hvilka även bada alle- 

 nast i sand, icke i vatten. Sparvarne bada både i sand och i vatten. 



Alldeles egen för Hönsen är deras sed att krafsa i marken, 

 för att med klorna uppriva hvarjehanda smått som tjenar t\\\ föda, 

 både åt dem sjelva och åt ungarna. Man anser dem vanligtvis för 

 växtätande; men de äro i hög grad allätande och livnära sig öm- 

 som av insekter, larver, mask och sniglar samt av frö och frukter 

 jämte växternas stjelkar och blad. Även med köttbitar hålla de 

 stundom till godo, såsom man ständigt ser på våra Tamhöns, då de 

 slåss om avfall från köken. Ofta äro Hönsarter inskränkte till blott 



