HÖNSFOGLAR. 



245 



ruggning, då hela fjäderklädnaden ombytes och de betydliga olik- 

 heter visa sig, som hos många arter finnas mellan könen (t. ex. 

 av Orren). Ombytet går dock långsamt, liksom de äldres rugg- 

 ning. Hos några slägten, såsom Tetrao, Perdix in. fl. förekommer 

 en särskild so mm ar drag t, som anlägges efter parningstidens 

 slut och qvarsitter till höstruggningen. Denna drägt, som endast 

 tyckes förekomma hos en del Höns, Vadare och Vattenfoglar, är 

 vanligtvis blott partiell och intager allenast vissa delar av huvu- 

 det och kroppens framdel; men stundom är den mera utbredd 

 och hos några Änder (t. ex. de egentl. Gräsändernas hannar) är 

 den nära fullständig. Då denna drägt förekommer utan vårrugg- 

 ning, består högtids- eller vårdr ä g t e n av samma fjädrar 

 som vi n t er drä g ten , hvilket är det vanliga hos de nordiska 

 Hönsen och Änderna. Men hos Riporna, som även rugga om 

 våren, förekomma alla de tre drägterna, och vi få, under detta 

 slägte, tala mera derom. Mest torde sommardrägten tillhöra de 

 anförda Ordningainas nordiska arter, hvilka äro utsatta för en 

 längre kall än varm årstid och för en ganska stor olikhet i dessa 

 årstiders värma. Här är denna drägt gråaktig och mindre pryd- 

 lig än vinterdrägten; — i varmare trakter är antingen sommar- 

 och vinterdrägt lika, eller bestående af samma fjädrar; eller, om 

 en olikhet tinnes, så är den om våren anlagda drägten den vack- 

 raste och mest utbildade. Detta är även förhållandet med de 

 arter af de högre fogelordningarna, som rugga två gånger om 

 året, hos hvilka blott vår- och vinterdrägt, men ingen sommar- 

 drägt tyckes förekomma. 



Sterila honor, eller sådana som genom sjukdom i äggstocken, 

 kanhända även genom sin ålder, blivit ofruktsamma, förekomma 

 oftare bland Hönsen än bland andra foglar. De äro käuda bland 

 alla tama och bland de flesta allmänna, vilda arter. Dessa ho- 



Svenska Foglarna. 



nor förändras då genast, vid första fjäderombyte, och antaga, både 

 till färg och form, ett utseende, som mer eller mindre närmar 

 sig till hannens, samt efterapa mer eller mindre väl hans läte. 

 De sterila honorna av hvarje art äro sinsemellan ganska olika; 

 en del avvika föga från honornas vanliga utseende; andra kunna 

 äga en förvillande likhet med gamla, fullt utbildade tuppar, hvil- 

 ket tyckes bero dels av den tid steriliteten fortfarit: om ett eller 

 flera år; dels av den ålder vid hvilken den började, hvilket kan 

 ske ganska tidigt. Den är iakttagen efter första ruggningen, då 

 fogeln blott är några månader gammal, och har befunnits kunna 

 vara övergående. (Jfr Sundev. Zool. årsb. 1843 et 4, pag. 181). 

 Sannolikt står denna sjukdoms vanlighet i nära förbindelse med 

 den starka fortplantningsdrift och förmåga, som tillhöra dessa foglar. 

 Man är väl ej vand att tillskriva Hönsen en verklig- sån»*: 

 men likväl förekomma bland dem rätt vanligt läten, som helst 

 tyckas böra få detta namn. Sådana äro t. ex. Orrens spel och 

 Vaktelns slag, hvilka båda äro egna för hannarna och fortsättas 

 länge samt upprepas ofta, såsom verklig sång; men de äro mera 

 beroende av parningen och upphöra hos hvarje individ, så snart 

 han fullgjort sina officia, utan att såsom hos sångfoglarna fort- 

 sättas till en slags förnöjelse under äggens ruvningstid. Höns- 

 tuppens galande och Kalkontuppens buller kunna väl fortsättas 

 under större delen av året, men äro i andra hänseenden egna, 

 och alla dessa läten äro mera skrikande eller bullrande och mera 

 beroende av vrede eller andra sinnesaffekter, än som tillhör en 

 verklig sång. 



Hönsordningen utgöres av några ganska naturliga huvud- 

 grupper, nämligen: 



t;2 



