250 



HONSFOGLAR. 



hönor blott genom en något mörkare färg med gulbruna fläckar 

 i stället för tvärband, obetydligt längre sidopennor i stjerten och 

 hvit, föga fläckig undergump. 



Ungarne i sin första fjäderdrägt, likna till färgen hönan, 

 men skilja sig genom blekt gulaktiga streck långsåt spolarna på 

 alla vingtäckfjädrarna; hvit, svartaktigt fläckig strupe; stjertpen- 

 norna äro ganska smala och mjuka; brungula, svartbandade, de 

 mellersta kortare. Fotstycket är, redan på den nykläckta, dun- 

 klädda ungen, framtill befjädradt, ända till tårna. 



Orren är väl ej den störste arten i slägtet, men han är den 

 livligaste, modigaste och till hela sitt utseende samt till sättet att 

 föra sig, den ståtligaste av alla. Han har utmärkt syn och hör- 

 sel samt är alltid vaken och uppmärksam, hvarföre han är svår 

 att åtkomma; han springer ganska starkt, flyger lättare och star- 

 kare än de övriga Hönsarterna, utom Sandhönsen, och hans spel, 

 eller sångstämma, står långt framom alla de övrigas. Han för- 

 tjenar således främsta rummet bland våra arter och torde böra 

 anses såsom den till sina djuriska förmögenheter högst utbildade 

 i hela Ordningen. Många, såsom Fasaner och Påfoglar, lysa 

 visserligen med en större färgprakt, men de äro underlägsna till 

 sinnesförmögenheter, och Hönstuppen, som i detta hänseende tyc- 

 kes komma honom närmast, står efter i flygförmåga. 



Orren tillhör norra och mellersta Europa från Lappland till 

 och med Karpatherna och Alperna, ända in uti norra Italien samt 

 mellersta Frankrikes bergstrakter; men i det egentliga södra Eu- 

 ropa finnes han icke nu och tyckes aldrig ha funnits där. Mot 

 norr går han knappt opp över granskogen; således i Sverige blott 

 till polcirkeln, eller, i den lägre sträckningen omkring Torne 

 elv, ända till Muonioniska (68° lat.); men ingenstädes till Fin- 

 marken. Något längre söderut skall han dock förekomma ända 



opp i björkregionen. Utåt Siberien tinnes han inom nära samma 

 latitudszon som i Europa: ungefär 45°, till något över polcirkeln, 

 samt ända ut till v.p. 50 å 100 mil från Stilla havet. — Alla, 

 även de nyare resande, uppgiva att Orren i Siberien är likadan 

 som i Europa och omtala icke en form derav, som blivit beskri- 

 ven såsom egkin art: Lyrurus derby anus Gould, h vilken till fär- 

 gen riknar en föga förändrad steril höna, men hvars stjert har 

 nästan samma bildning som hos en gammal Orrtupp. Denne fo- 

 ge\^ som huvudsakligen lärer varit funnen i norra delen av eu- 

 ropeiska Ryssland, och h varav ett exemplar derifrån finnes i här- 

 varande Museum, synes mig icke vara annat än en form av ste- 

 rila hönor, hvilket är så mycket troligare, som en härvarande 

 steril höna från Finland, ett minne av Wilh. v. Wright, fullkom- 

 ligt liknar det ryska exemplaret. Märkvärdigt är imellertid att 

 de sterila hönorna österut allmänt tyckas få hannens form på 

 stjerten, medan de ännu bibehålla honans färg både på kropp 

 och stjert. I Sverige har det tyckts blott vara de aldra mörkast 

 färgade, som få hannens stjertform. 



Orren vistas mest i skog som. består av björk eller andra 

 lövträd, eller är blandad av löv- och barrträd samt är något gles 

 och här och där har släta eller föga trädbevuxna ställen samt 

 torvjords botten eller igenvuxna skogskärr. — Han sitter ofta i 

 träd, men säges dock tillbringa natten på marken. Han undvi- 

 ker hög och tät skog och älskar framför allt en mark, som mel- 

 lan träden är bevuxen med småbuskar och risväxter, såsom Ene, 

 Lingon och Blåbärsris, Pors, Kråkbär o. d. och isynnerhet hög 

 Ljung. Han bebor t. o. m. ofta skoglösa trakter, hvarest marken 

 är tätt betäckt med dylika, höga och frodiga växter, såsom ljung- 

 hedar i Sverige, Jutland och Tyskland, samt stepper i Ryssland 

 och Siberien. Av dessa vistelseorters beskaffenhet följer, att han 



