SLÄGfTET YfiTRAO. 



251 



icke kan vara allmän i mycket befolkade och odlade trakter. 

 Dock linnes Orren i mindre antal uti nästan alla Skånes, liksom 

 Tysklands och Frankrikes skogstrakter, hvarest han skyddas; 

 och han behöver där, liksom i månget skog-rikt, men mera befol- 

 kadt land, t. ex. Småland, skydd av ordnade jagtlagar, utan h vil- 

 ket han snart skulle bli utrotad genom jagt med skjutgevär och 

 isynnerhet genom fångst med snaror och giller. 



Denne fogels föda är, såsom alla andra hönsarters, ganska 

 blandad (se förut, sid. 243). Om vintern får han ofta intet annat 

 än bladen av lingonris o. d. samt knopp av björk och andra löv- 

 träd, ljung m. m. Om frusna bär, såsom lingon och de då mogna 

 enbären kunna åtkommas för snön, så höra de till läckerheterna, 

 och allehanda bär förtäras begärligt så länge de finnas, liksom 

 insektlarver, sniglar, myrägg o. d. hvilka utgöra ungarnas mesta 

 föda. Färska blad och svällda knoppar av lövträden utgöra dock 

 alltid en huvudsaklig föda för Orren. Han förtär även sädeskorn 

 då de träffas, men säges icke söka dem. 



Orrarne stanna väl mest qvar i hembygden under hela året; 

 men på senhösten och vintern samlas de ofta i små flockar som 

 ströva omkring och stundom företaga utvandringar på flera mil, 

 hvilket mest torde ske för födans skull, och således oftast in- 

 träffar i norden och på fjäldsidorna. Under dessa strövtåg flyga 

 de ofta både högt och starkt. De fleste återvända väl mot fort- 

 plantningstiden, i slutet av vintern; men stundom slå de sig ned 

 på passande ställen, och sprida sig derigenom till avlägsna trak- 

 ter hvarest Orrarne blivit utrotade eller icke förr funnits. Detta 

 lärer väl oftast ske av enskilda, äldre tuppar, som i sitt nya hem, 

 om de ej bortskjutas eller ledsna och flytta, kunna få vänta länge 

 på en maka, och bli s. k. sqv alt-orrar: ensamma hannar i trak- 

 ten. — Då starkt snöfall med sträng köld inträffar pläga Orrarne, 



sedan de ätit något knopp, hastigt gräva sig djupt ned i snön, 

 (Vv . v. Wright, Götheb. Handl. 1850, 78). I Siberien sägas infö- 

 dingarne passa på att fånga dem medan de sålunda ligga stilla, 

 hvilket dock ej torde vara länge sedan vädret åter blifvit bättre. 

 Orren lever i månggifte, utan annan förbindelse mellan kö- 

 nen, än den ögonblickliga och å ömse sidor tillfälliga, och fort- 

 plantningen föregås av lek med spel. Redan mot slutet av vin- 

 tern, eller stundom redan i Februari, börja Orrtupparne spela, 

 och i de trakter, hvarest de äro allmännare, börja de snart sam- 

 las på lekplatserna, som äro större mossar, eller andra mindre 

 trädbevuxna ställen, hvilka årligen på samma sätt besökas. Detta 

 börjas i mellersta och det något sydligare Sverige vid dagjäm- 

 ningstiden, strax efter medlet av Mars, då vanligtvis snön ännu 

 ligger qvar; men dock något olika efter årets väderlek. Vid för- 

 sta tecken till daggryning, hos oss nästan ett par timmar före 

 solens uppgång, komma de tämligen samtidigt flygande in på lek- 

 platsen, ofta 20 a 30 stycken, och der de äro rätt talrika sägas 

 stundom öfver 100:de komma tillsamman. Här börja de genast 

 under det daggryningen småningom ökas, springa omkring, spela 

 och blåsa, samt, efter h varje blåsning, hoppa, ofta mer än alns- 

 hÖgt, eller resa sig rätt opp och flaxa med vingarne, slå ut stjer- 

 ten som ett hjul och göra de befängdaste krumsprång. Somliga 

 springa fredligt förbi kamraterna, andra rusa på dem de möta, 

 då båda resa sig opp och stöta samman samt huggas så att fjä- 

 drarne ryka omkring, men utan att tillfoga hvarandra svårare 

 skador. En och annan stark översittare griper sin svagare mot- 

 ståndare med näbbet om nacken och leder honom några slag om- 

 kring, liksom vi ofta se kalkonerna göra, men med mindre ilska 

 än dessa och liksom blott för att visa sin Överlägsenhet. I all- 

 mänhet skiljas de stridande snart nog, och den Övervunne börjar 



