252 



HONSFOGLAR. 



ofta ånyo spela och dansa lika väl som segraren. Somlige bli 

 dock rent bortdrivne eller hindrade att närma sig hönorna, som 

 imellertid ha kommit med, lockade av spelet, och springa om- 

 kring, dels inne på lekplatsen, dels utomkring den. Om ett skott 

 avlossas från en på förhand anlagd skjutkoja, eller en person 

 kommer gående, så är leken i ögonblicket slut och alla Orrarne 

 borta; men då allt åter blivit lugnt komma de snart tillbaka och 

 börja ånyo, h vårföre man stundom skall kunna skjuta 4 å 5 gån- 

 ger på en lek. Men då dagsljuset vid solens uppgång hastigt 

 ökas, flyga alla tupparne opp och sätta sig, hvar i sitt träd, hvar- 

 est de då »spela på topp» en stund. Dock återvända de snart 

 och fortsätta leken en stund på marken, der hönorna stannat qvar, 

 hvarefter de lemna stället och sprida sig till sina vanliga stam- 

 håll. Parningen föregår sedan leken fortfarit någon tid samt vid 

 dess slut på morgonen, mest i trakten omkring lekplatsen. 



Så fortgår leken dagligen, naturligtvis icke alltid så regel- 

 bundet som den här måste beskrivas, till dess de i trakten va- 

 rande individerna fått uppfylla det ändamål som dermed är av- 

 sedt; den plägar fortfara till i början av Maj. Längre mot norr 

 måste den börja och sluta senare; mot söder tvärtom. Men eme- 

 dan hvarje tupp är tillräcklig för flera hönor, sannolikt 5 å 6 

 eller flera, och de äldre, starkare tupparne söka hindra de yngre 

 och svagare från att närma sig hönorna, så inträffar det ofta att 

 tlere bli övrige, som haft otur vid leken, och desse fortfara länge, 

 sedan de lyckligare lottade slutat, att åtminstone spela och att 

 dermed förgäves kalla på en maka. Sådane »Sqv alt-orrar» borde 

 t. o. m. alltid förekomma talrikt, enär ungefär lika många hannar 

 som honor finnas bland ungarna och således även borde finnas 

 bland de äldre. Men vanligen bli vida flera tuppar än hönor un- 

 danskjutna; hvilket icke skadar, blott de ej for starkt medtagas. 



Sjelfva spelet är enkelt och nästan entonigt. Det består hu- 

 vudsakligen av ett starkt kuttrande eller upprepande av en något 

 varierad stroph, som ungefärligen kan uttryckas med: kurr! kurr! 

 kurr! kurrkuruu! kurriku! kurrui! — kurr! kurr! ... o. s. v. en 

 kort stund, hvarefter följer en stark blåsning, ungefär såsom: 

 tschå-i! och derefter ny kuttring. Stundom börjas med blåsnin- 

 gen. Kuttringen hålles ungefär i de lägre diskanttonerna d, e, /, 

 och är så stark att den godt höres på 1000 stegs avstånd; under 

 gynsamma omständigheter kan den höras ända till l U mil. — 

 Detta läte är alltför starkt att på nära håll vara behagligt; men 

 det är rent och klangfullt, hvarföre det i skog, på något avstånd, 

 om ock blott 100 steg, blir i hög grad välljudande. Det blir liv 

 i skogen då Orren spelar och detta meddelar sig åt åhöraren, 

 från den muntra, högt ljudande sången, som av många föredra- 

 ges framfor all annan fogelsång. 



Inom en timma efter solens uppgång slutar leken, och un- 

 der den övriga tiden av dygnet lärer man väl, så länge leken fort- 

 går, knappt få höra något Orrspel; men efter dess slut, i Maj, 

 höres det vanligen även om aftnarna, hvilket torde komma från 

 sqvalt-orrarna eller dem som ej blivit tillfredsställda vid leken. 

 Under den egentliga sommaren, då sommar- och sedan höstrugg- 

 ningen föregår (Juni — Augusti) upphör allt spel, men på hösten 

 höres det åter, ehuru ej fullt så livligt som på våren. Instängda 

 Orrar spela flitigare än de fria både på våren och hösten, och i 

 de orter, hvarest vilda Orrar finnas, samlas, om vårmorgnarna, 

 på deras kallelse, hönor omkring dem, hvilka åter flyga bort, så- 

 som vanligt, efter solens uppgång. — Orrhönan har blott svaga, 

 pipande eller smackande läten, olika såsom locktoner till ungarna, 

 på leken o. s. v. 



I de trakter, hvarest även Tjädrar eller Ripor finnas, komma 



