254 



HONSFOGLÅR, 



l:o Rackelhane (Tetrao urogallo-tetricides*), Pl. XXXIV 

 Hg'. 1 cA 2 ?; — unge av Orrtupp och Tjäderhöna. — Tårna från 

 roten nakna, tvärsköldade ; stjerten svagt kluven, med mellersta 

 pennorna något längre än halva vingen och längre än de undre 

 täckfjädrarne. Armpennorna, hos båda könen, från roten till över 

 midten hvita, såsom hos Orren. 



Äldre hanne: svartaktig med hela framhalsen, isynnerhet ned- 

 till, purpurglänsande (violett). — Skullror och vingar fint och 

 tätt brunprickiga; buk och undergump h vitfläckiga. Längd omkr. 

 630 m.m. Vingen 320; mellersta stjertpennorna 200; de yttre 30 

 m.m. längre, icke böjda. 



Hona: till färgen nära lik Tjäderhönan (med brungul strupe 

 m. m.), men stjerten svagt kluven. Storlek ungefär som Orrtup- 

 pen: längd 480 m.m. Vingen 250; mellersta stjertp. 140; de 

 yttre 12 å 15 m.m. längre. 



En äldre hona har mörkare färg, med några violetta fjädrar 

 framom bröstet och flera andra tecken till likhet med hannen. 

 Även stjerten är betydligt längre (sidopennorna 200 m.m.) hvar- 

 igenom hela kroppslängden blir v.p. 45 m.m. större än hos van- 

 liga honor (520 m.m.), medan alla andra dimensioner äro lika 

 med deras. Det är obekant huruvida denna förändring alltid fö- 

 rekommer hos äldre honor, eller är en följd av sjukdom i ägg- 

 stockarna; men det förra blir sannolikt derav, att dessa honor, 

 såsom blandfoglar alltid äro sterila. 



Rackelhanen förekommer överallt där Orre och Tjäder fin- 

 nas tillhopa i samma trakt, men den är allestädes sällsynt. I 

 Stockholm kan man dock få tillfälle att se tämligen många bland 



det förut uppgivna stora antalet skogsfogel som hitföres från 

 Norrland, utgörande sannolikt vida över 20,000 ex. årligen av 

 Tjäder och Orre tillhopa, bland hvilka troligtvis h varje år några 

 Rackelhanar finnas. Även i mellersta Sverige och Småland före- 

 komma de någongång, då de visa sig på orrlekarna, så att de 

 äro väl bekanta för många jägare, liksom de varit sedan äldre 

 tider, ehuru de sent blivit kända av Zoologerna. Den äldsta 

 publicerade uppgift derom är av Rutenschjölcl i Vet. Ak. Handl. 

 1744, h varifrån fogeln upptogs av Linné och derefter av Brisson 

 (1760). I början trodde dessa förf. sig finna beskrivningar derav 

 hos C. Gessner från midten av 1500-talet; men de citerade 

 namnen höra ej hit, utan tillhöra tjäder- och orrhöna samt Moripa, 

 såsom Linne redan i Fn. Sv. 1761 riktigt uppgiver. Rackelhanen 

 tyckes således icke ha varit väl känd av jägarne i mellersta Eu- 

 ropa, ehuru han otvivelaktigt funnits även därstädes. I Skott- 

 land saknades han fullkomligt i början av detta århundrade, 

 då tjädern där var utrotad; men omkring 1840, sedan Lord 

 Breadalbane planterat Tjäder på sina skogar, hvarest Orre 

 redan fans, visade han sig snart åter (se Zool. Årsb. 1843, 181). 

 — Redan i den nyssnämnda äldsta beskrivningen (1744) anföres 

 att fogeln var, under namn av Rackelhane, väl känd av jägare, 

 som ansågo honom härstamma från Orrtupp och Tjäderhöna, 

 hvilket ännu är den allmänna meningen. Likväl har en annan 

 åsigt blifvit framställd av Hofjägm. H. Falk i Värmland, som 

 (i Jäg. Förb. Tidskr. 1834, 797) sökt visa att Rackelhanen oftare 

 måste härstamma från Tjädertupp och Orrhöna. Men ehuru hög 

 auctoritet Falk är i dylika fall, kunna vi ej antaga hans mening, 



*) Nilsson har för dessa blandfoglar antagit namn, bildade efter de latinska nomina patronymica på ides eller ades (urogallides, lagopides) hvilka dock måste bildas 

 efter lädrens eller stamfaderns, och icke efter moderns namn (t. ex. Danaides, Pelides, ^Eneades ±d ättling av Danaus, Peleus, ^Eneas). Uti uppl. av Skand. .Fn. 1835 

 står urogalloides, lagopoides, hvilket är tryckfel. Jag har här försökt att fullständigt ntföra den givna idéen. 



