SLÄGTET TETRAO, 



255 



som till betydlig- del stödes på antagandet, att 2:ne olika sorter 

 Rackelhanar finnas, såsom nödvändigt skulle vara händelsen i fall 

 de kunde uppkomma på de två anförda olika sätten. Men detta 

 antagande är tydligen föranledt av andras uppgifter och grundadt 

 på den tro, som var rådande förr än Nilssons arbeten blevo all- 

 mänt kända, att de sterila hönorna voro en sort Rackelhanar. 

 Man kan nu med säkerhet uppgiva att blott en sort finnes, då 

 alla av samma kön och i samma drägt äro hvarandra lika. Från 

 år 1839 ha för Riksmuseum blifvit inköpta 59 exemplar, (derav 

 7 år 1842); hvartill komma 5 som förut funnos i samlingen; 

 tillhopa 64, bland hvilka blott 2 äro hönor, de övriga tuppar. 

 Men alla dessa tuppar ha tydligen varit av blott en enda sort. 

 Derjämte finnas flera säkra uppgifter att ung Rackelhane blivit 

 sedd eller skjuten i tjäderkull; således kläckt av en tjäderhöna; 

 och det är en ganska vanlig iakttagelse att tjäderhönor visa sig 

 på orrlek. Bland Riksmusei samlingar finnes en, av framl. Adv.- 

 Fiskal Abr. Roman förärad Rackelhane, som är kläckt av ett 'ågg 1 

 hvilket jemte 7 andra togs från en vild tjäderhöna och lades un- 

 der en tamhöna. Alla de 'ågg som kläcktes gåvo hannar av Rac- 

 kelhane, men blott en av dessa levde tills han var fullt utbildad. 

 Denne dödades efter ruggningen och överiemnades till Museum 

 den 22 Sept. 1835, hvarefter han blev uppstoppad. — Om detta 

 ämne kan vidare jämföras Nilssons Fauna och Jäg.-Förb. Tidskr. 

 för 1866, 229, samt 1864, 95. — Vi tillägga här blott en an- 

 märkning om det osannolika i Falks mening då man besinnar 

 den högst betydliga olikheten i storlek mellan Tjädertupp och 

 Orrhöna; den förre är till volym och vigt 5 å 6 gånger så stor 

 som den sednare. Deremot är Tjäderhönan icke betydligt större 

 än Orrtuppen. Rackelhanen lärer i fritt tillstånd ej ofta varit 

 iakttagen annat än på orrlekar, eller såsom ung, följande med 



modern. Hans föda och. levnadssätt liknar utan tvivel närmast 

 tjäderns; men han har ingen egen lek och är, såsom de flesta 

 blandade djurarter ofruktsam. Hannen infinner sig visserligen 

 på orrlekar, hvarest han springer omkring och anfaller de spe- 

 lande orrtupparna, hvilka han fördriver, emedan han genom sin 

 storlek är betydligen starkare än de; men han närmar sig icke 

 hönorna, om ej för att hugga dem. Han skingrar och förstör så- 

 ledes den lek som han hedrar ined sitt besök. Härvid låter han 

 höra ett eget slags spel, som har en avlägsen likhet med Orrens 

 och består av ett groft, rosslande eller grymtande läte, ungefär 

 såsom arr-arr-arr . . . efterföljdt av en ganska stark blåsning. Det 

 uppgives att han även visar sig på tjäderlek, hvarest han, genom 

 sin av fadern ärvda oförvägenhet, till och med skall fördriva de 

 vida större tjädertupparna. 



Syuonymi. Rackelhane, Rutenschjöld Vet. Ak. Handl, 1744, 181. — Gry- 

 gallits Linn. S. N. 1748, p. 28; — Urogallus minor punct. Brisson I, 191; — 

 Tetrao hybridus Linn. Fn. Sv. 1761, 73; — T. medius Meyer, Berl. Mag. V. 

 (1811); — Temm. Man. II, 459; — T. itrogallides Nilss. Skand. Fn. Ed. 1, 

 lift. 3, 1828; — Ed. 3: II, 73; — T. hybridus ex urogallo et tetrice Glog. 

 Handb. 512; — T. medius Brehm 111. Thierl. IV, 354. 



2:o Riporre (Tetrao lagopodi-tetricides) Pl. XXXIV fig. 

 3, a"; 4, 9; — av Orre och Dalripa. — Stjerten svagt kluven; 

 tårna fjädrade (till hälften; sedan klädda av hornringar, vanligen 

 övertäckta av fjädrarna); klor som på Ripan. 



Äldre hanne i vinterdrägt: hela översidan svart med fint grå- 

 spräckliga fjäderspetsar; undertill hvit; hakan, nedre delen av 

 strupen och kropps-sidorna, samt trakten omkring låren svarta 

 eller svartfläckiga. Vingarne svarta med stora hvita fläckar och 

 fina hvita skaftstreck. Stjerten svart med hvita ändkanter. Längd 

 430 m.m.; vinge 250; mell. stjertp. 140; de yttre 25 m.m. längre, 



