258 



HÖNSFOGLAR. 



den lilla race av Tjädrar, som stundom skall visa sig i 

 Norrige. 



Tjädern uppehåller sig mest i större barrskogar, helst av 

 tall med blandning av lövträd och nära vatten. Hans föda be- 

 står, liksom Orrens, i allehanda bär, blad och knopp, men dess- 

 utom, om vintern, huvudsakligen av tallbarr samt mot våren af 

 de unga skotten, s. k. tallstrunt, genom hvilken föda Tjäderns 

 kött oftast får en svag smak eller lukt av kåda. Tallbarr lärer 

 dock under större delen av året utgöra* ett av tupparnas förnäm- 

 sta födoämnen. Ungarne skola mest förtära myrägg, insekter, 

 larver, mask o. d. — Denna fogel är tung och mera trög; hans 

 flykt är bullrande och vida sämre än Orrens, och han qvarstan- 

 nar i sin hembygel utan att flytta, annat än om vintern, något 

 litet, liksom Orren. Hannarne slå sig då tillsamman i flockar, 

 som ströva omkring, stundom på flera mils avstånd, men som 

 vanligen återkomma före våren. Man har sett sådana flockar av 

 över etthundra stycken. Numera lära de dock i södra hälften av 

 Sverige oftare bestå av blott ett ringa antal, 5 å 6, kanhända 

 högst 20 å 30. Hönorna leva deremot alltid spridda och ensamma, 

 liksom tupparna om sommaren. — Om dagen vistas Tjädern mest 

 på marken, så länge den är bar; men då djup snö faller, som 

 hindrar honom att där söka föda, flyttar han sig opp i träden. 

 Tjäderflockarne sägas då slå sig ned uti en tallskog och qvar- 

 sitta i samma träd, dag och natt, till dess de förtärt större delen 

 av lättare åtkomliga barr och ämnen till nya skott, då de flytta 

 sig till ett annat träd. Stundom skola 5 å 6 stycken sitta i ett 

 träd. Vid sådana tillfällen lärer man tämligen lätt kunna smyga 

 sig närmare intill dem och nedskjuta 2 å 3 stycken ur ett träd, 



*) För att i trogen korthet kunna framställa vårt ämne nödgas vi här, såsom ofta, 

 författare. Det vore svårt att finna andra, lika riktiga uttryck. 



den ena efter den andra, utan att de övrige flyga bort, allenast 

 man iakttager att alltid fälla den understa. Då denne faller titta 

 de övriga efter honom, liksom undrande livad han tager sig för. 

 Denna jakt måste dock ske med lodbössa, dels emedan man väl 

 sällan lyckas komma nog nära för hagel skott, dels emedan hag- 

 len träffa flera grenar och således göra något buller i trädet. — 

 Även uppgives det att Tjädern, liksom Orren, då det är djup 

 snö och kallt väder, plägar gräva ned sig i snön för att där till- 

 bringa natten; men förövrigt sitter han över natten i större barr- 

 träd, på de nedre, tjockare grenarna. — Tupparne äro både gan- 

 ska starka och till lynnet ilskna. Man har flera berättelser om 

 dem som förföljt djur, till och med människor, som kommit inom 

 deras område, och de som hållas tama bli alltid mer eller mindre 

 folkilskna. 



Fortplantningen börjar med lek, liksom Orrens. Denna före- 

 går årligen på samma ställen, som äro vissa skogstrakter med 

 större, glesare träd och någorlunda slät mark. Dit komma först 

 äldre tuppar från trakten omkring, i slutet av vintern, vid eller 

 efter dagjämningen, då vädret börjar bli mildare, och spela en 

 tid ensamme, hvarigenom hönorna något senare lockas fram. 

 Sjelva spelet har ej på långt när den styrka och klang som Or- 

 rens och höres knappt på ett par hundra alnars avstånd. Det 

 sker med framstäckt hals, nedfällda vingar och upprest, utbredd 

 stjert, och består först i några smackande ljud, ungefär såsom: 

 pellep-pellep-pellep*), h vilka av våra jägare kallas knäppningarna, 

 och som upprepas hastigare mot slutet, tills han »slår klunken», 

 som är ett starkare ljud, ungefär såsom: klickop! hvarefter följa 

 flera hväsande toner, något lika dem som höras då ett eggjern 



ordagrannt upprepa den goda beskrivning som blivit lemnad av Nilsson eller andra 



