TJÄDER. 



259 



slipas; av jägare kallade visningarna». Under det han låter höra 

 dessa sistnämnda ljud, är han fullkomligt döv och tyckes även 

 vara blind, emedan han vrider ögonen uppåt och således icke 

 kan se utåt sidan. Jägare bruka derföre att närma sig en spe- 

 lande tjäder derigenom, att de stå fullkomligt orörliga till dess 

 han slagit klunken, då de under sisningen springa ett stycke 

 framåt, men tvärstanna orörliga så snart dessa sluta. Om man 

 under sisningen skjuter bom, så märker han icke skottet, hvilket 

 kan förnyas. Under den övriga delen av spelet är han, liksom 

 vid alla andra tillfällen, ganska skygg och varsam. Sedan hö- 

 norna infunnit sig vid leken, är han dock vida svårare att nal- 

 kas, emedan de varna honom genom egna, hårdare läten, som 

 han förstår. Annars låta hönorna under leken blott höra svagare 

 näsljucL hvarmed de giva sig tillkänna. Genom försök på in- 

 stängda tjädrar har man funnit, att han under sisningen ser rätt 

 väl och avbryter spelet om man räcker handen över hans huvud. 

 Under lektiden sätta tupparne sig, efter solnedgången, i vissa 

 större träd, hvar och en i sitt. Somliga låta höra ett eget ljud 

 när de sätta sig, hvarefter de sitta tysta och stilla hela natten 

 tills i gryningen, då de börja spela i trädet, hvarmed de fortsätta 

 till nära solens uppgång. Då tystnar Tjädern och flyttar sig ofta 

 till toppen av ett annat träd, där han spelar något litet, hvarefter 

 han slår ned på marken och fortsätter ofta spelet därstädes för 

 att kalla hönorna till sig, samt dansar omkring och gör förtviv- 

 ladt höga språng under det han dessemellan trampar hönorna, 

 den ena efter den andra. Då flera tuppar komma på samma lek 

 uppstå häftiga strider hvarvid de illa tilltyga hvarandra. Stun- 

 dom finnes någon gammal stark tupp, som bortjagar alla de öv- 

 riga och gör sig till ensam herre på stället. De sålunda för- 

 drivne, vanligen yngre tupparne, som ej heller sednare få tillfälle 



att uppfylla sin naturdrift, spela sedan länge, ända fram i Juni 

 månad. — Under den senare delen av lektiden höres stundom 

 spel även om aftonen, och spel på hösten, i September, efter slu- 

 tad ruggning, är ej ovanligt, ehuru det då icke dagligen förnyas, 

 såsom om våren. 



Äggen, som äro smutsgula, tätt brunprickiga, läggas mot slu- 

 tet av April eller än senare, i en liten fördjupning på bara mar- 

 ken, under en buske eller bland örter och gräs. Yngre honor 

 sägas lägga blott 5 a 6; de äldre ända till 15 å 16. De lära 

 ruvas nära en månads tid. Ungarne börja rugga i Augusti, in- 

 nan de äro fullvuxne, och tupparne lemna modern något sednare; 

 hönorna följa henne längre tid. Under ungarnes ruggning om- 

 bytas de stora vingpennorna 2 gånger, så att först den 3:dje 

 uppsättningen blir qvarsittande. (Jfr Meves, Vet. Ak. Ofv. 

 1860, 214). 



Tjädern är nästan lika svår att uppföda i fångenskap som 

 Orren, både då han fångas såsom äldre och då ungar utkläckas 

 av tagna ägg. Att göra dessa foglar till husdjur är således väl 

 icke möjligt; även derför att de sakna den sällskaplighet och det 

 lugna lynne som äro nödvändiga vilkor för husdjur. Men då 

 Tjäderns uppfödande kan, liksom Orrens, i flera hänseende vara 

 interressant och upplysande, anföra vi här att närmare under- 

 rättelser deröver kunna erhållas i Nilssons Fauna och uti de 

 därstädes citerade avhandlingarna av Adlerberg, i Vet. Ak. 

 Handl. 1787, 201, och av Julin, Vet. Ak. Handl. 1801, 241; 

 vidare i B r e h m s uppsats härom i Acta Ac. Cees. Leop. XXI, 

 (1846), samt i Lloyds Game Birds, 1866, hvarur uppsatsen om 

 Tjädern finnes avtryckt i Jäg. Förb. nya Tidskr. 1868, 51. — An- 

 märkningsvärdt är, att de späda ungarna av både Orre och Tjä- 

 der, som blivit utkläckte av en kalkon- eller hönshöna, icke lyssna 



