262 



HONSFOGLAR. 



Emedan Hjerpen döljer sig skickligt och flyger bort oförmo- 

 dadt uti den täta skogen, är han vanligtvis svår att skjuta. Men 

 när en kull ungfoglar om hösten eller vintern satt sig tillhopa i 

 ett träd, skall det stundom lyckas att smyga sig på dem och ned- 

 skjuta flera stycken, den ena efter den andra, blott man alltid 

 fäller den som sitter nederst. Annars bruka jägare locka honom 

 till sig med en pipa, h varmed fogelns läte kan ganska noga åter- 

 givas. Han jagas och fångas mycket för stekens skull, som vär- 

 deras ganska högt, möjligtvis derföre att köttet, och isynnerhet 

 det i bröstet, är hvitt, till följe derav att fogeln gerna håller sig 

 stilla och ej mycket brukar sina vingar. Många finnas dock som 

 sätta mera värde på orrsteken. 



De Hjerpar, som bebo mellersta Europa, ha ofta livligare 

 färger och mera rödbrunt samt mindre grått i sin drägt, än de 

 nordiske och siberiske, hvarföre de blivit uppförde såsom egen 

 art, T. sylvestris L. Brehm. Skillnaden tyckes dock ej vara be- 

 stämd eller åtföljd av andra olikheter, utan blott antyda en sådan 

 färgvariation som förekommer hos de flesta fogelarter genom in- 

 flytandet av olika climat. 



Synonymi. Tetrao bonasia L. S. N. X (Fn. Sv.) — Lath. n:o 15; — 

 Nilss. Fn. ed. 3: II, 40; — Lindblad, Jäg. Förb. n. Tidskr. 1864, 181 (utför- 

 lig leverneshistoria); — Tetrastes bonasia Keys. & Bias. Vögel N:o 277. — 

 Bonasia sylvestris Brehm, 111. Thierl. IV, 356; — Bonasa betulina G. R. 

 Gray, List of . . Gallin» 1867, 89. 



3. RIPSLÄGTET (Lagopus). 



Näbbrot, näsborrar och vingar såsom föregående slägte. Fot- 

 styckena och tårna, utom den sista, korta leden, fjädrade. 



Riporna tillhöra den högre norden och rinnas dessutom på 

 några höga fjäld, som gå till eller nära snöregionen. De likna 



Orhönsen i de flesta hänseenden. Liksom dessa ha de näbbro- 

 ten betäckt av korta tjädrar, som dölja näsborrarna, och korta, 

 rundade, starkt kullriga vingar, i hvilka 3:dje eller 4:de pennan 

 är längst. — De nakna, röda ögonbrynen sakna vårtor, men ha 

 i övre kanten en hög, kamlikt tandad brädd. Stjerten är medel- 

 måttig (något kortare än Va av vingen), svagt rundad; med 16 

 pennor, som äro svarta, utom de 2 mellersta, som ha kroppsfjä- 

 drarnas färg och bli något längre. — Fötterne äro starka, men 

 icke långa: tarsen har knappt Vs av vingens längd; beklädda av 

 täta, dunlika tjädrar. Inga sporrar finnas. Blott det sista, lilla 

 tåstycket saknar fjädrar och beklädes av 3 hornartade halvringar. 

 Den största delen av tån, som saknar ringar, blir, då tjädrarna 

 avfalla, tätt prickig efter deras fästen. Tårnas sidovårtor utväxa 

 föga och bilda icke tydliga kammar, såsom på si. Tetrao; blott 

 vid den nakna kloleden äro de något utskjutande. 



Klorna äro ganska eget bildade: långa (ungefär lika med 

 sjelva tån), nästan räta, nedtryckta, med rundade ändar och ut- 

 bredda sidokanter. De fällas årligen om sommaren, då en ny 

 klo, som redan sitter färdigbildad inuti den äldres rot, hastigt 

 utväxer och undantränger den gamla. Den nya klon är i början 

 smal, trind, med inböjda kanter; men hon utvecklar sig efterhand 

 och antager den normala formen. Om en klo på en Ripa, dödad 

 under våren, klyves försiktigt, så får man se att den gamla klon 

 ganska lätt skiljer sig från den nya, som redan då sitter inuti 

 och såsom en tunn hornlamell omgiver klobenet. Klofällningen 

 sker midt i sommaren, mellan vår- och sommarruggningen, men, 

 liksom dessa, vid något olika tid hos olika individer; oftast i Juli, 

 men stundom något före eller efter denna månad, h varigenom den 

 först ansågs föregå, liksom fjäderfällningen, två gånger på somma- 

 ren. Stundom qvarsitter hela den gamla klon på den nya, tills 



