RIPESLAGTET. 



263 



hon genom dennas utväxande blir ett litet stycke skild från tån, 

 men vanligen avfalla klorna förr, nära samtidigt, eller efterhand 

 under en kort tiderymd; eller avfjällas de på ytan och avfalla 

 styckevis såsom andra foglars klor och såsom horn- och epider- 

 misbildningar i allmänhet*). På en Lagopus alpinus o% som jag 

 sköt i Finmarken d. 1 Sept. 1838, satt den gamla mellanklon på 

 ena foten fast ungefär 5 millim. från tåspetsen, midtpå den nya 

 klon, som hon omslöt så hårdt att en intryckning syntes dernti; 

 hvilket dock kom derav att den nya klons sidokanter icke kun- 

 nat utbreda sig på det ställe hvarest de omslötos av den gamla 

 klon, men väl bakom detta ställe. 



De nordiske Riparterne tyckas vara de enda bland alla fog- 

 lar som ha 3:ne nära fullständiga fjäderdräkter om året, nämligen: 

 l:o den på senhösten anlagda, hvita vinter dr ägten, till hvilken 

 stjert- och vingpennor höra, hvilka äro de första av denna drägt 

 som utväxa: — 2:o vårdräkten, som erhålles på våren, före fort- 

 plantningstiden, i April— Juni, och är grå eller brunaktig, fläckig 

 och brokig. Den omfattar alla fjädrarna, utom de stora ving- och 

 stjertpennorna, men träffas (hos oss) knappt någonsin fullständig; 

 ty då de sista vinterfjädrar ne avfalla börjar redan hösttjädrar att 

 skjuta fram. Dessutom tyckes det som om buken, midtpå, hos 

 en del exemplar eldrig erhölle sommartjädrar. — 3:o sommar- 

 drägten, som småningom börjar på sommaren efter äggläggningen, 



men ej blir allmännare utbredd förr än på hösten, i September — 

 Oktober, och ofta delvis qvarsitter än längre samt således, här, 

 egentligen blir en höstdrägt. Den blir, hos Riporna, successive 

 lika fullständig som vårdrägten och ersätter denna efterhand över- 

 allt, under en ständigt fortgående ruggning, så att samma fjäder 

 flera gånger tyckes fällas och återväxa och är här i norden nä- 

 stan alltid blandad med nya, hvita vinterfjädrar. Den skiljer sig 

 från vårdrägten genom finare vattrade eller prickiga fjädrar, 

 hvilka under en längre tid småningom utbytas mot de hvita. 



Det är här ganska lätt att övertyga sig om att icke blott 

 alla dessa drägter verkligen bestå av olika fjädrar som efterträda 

 hvarandra; utan ock att nästan hvarje fjäder i samma drägt kan 

 undergå en flerfaldig förnyelse, då han hvarje gång börjar att 

 utskjuta såsom blodpinne, och får ett något litet olika utseende 

 med den föregående. Sannolikt är det denna successiva för- 

 ändring som foranledt antagandet att hvarje fjäder skulle, qvar- 

 sittande, förändras från vinter- till sommarfärg eller tvärtom. Det 

 är ganska vanligt att finna dylika mellanfjädrar, t. ex. stjerttäckare, 

 som äro sommarfärgade, men till en del hvita. (Jfr Meves, 1. c). 



135. Fjäldripa (Lagopus alpinus**) Pl. XXXV fig. 1 — 4; 

 flygpennorna hvita; näbbets höjd 8 — 9 mm.; vinterdräkten hvit. 

 Då vingpennorna äro fullständiga är vanligen den 3:dje längst; 



*) Se härom Meves, i Vet, Ak. Öfv. 1860, 216 (Jemtlands Ornith.) under Lag. alpina, samt förut sid. 213 — 14, under Tetrao bonasia och urogallus, hvarest en nära 

 likadan klofällning beskrives hos dessa arter. — Under förutsättning att klofällningen icke vore allmän hos Riporna, har Prof. E. Bonsdorfif, i Upsala , Årsskrift I, och sedan 

 i Vet. Ak. Öfv. 1862, 77, på anatomisk och fysiologisk grund sökt visa, att den endast är ett sjukdomsfall, foranledt derav att Riporna, då de liksom andra hönsfoglar 

 krafsa i marken efter föda, ofta stöta emot med klorna, hvarigenom en inflammation uppkommer i dessas rot, som gör att de avfalla. Klornas fällning hos desss foglar är 

 dock alltför vanlig för att bero på en så tillfällig orsak. Dessutom avfalla alltid alla klorna, hvilket väl ej skulle hända om yttre skador vore orsaken; även baktåns klo, 



som väl minst blir utsatt för stötar, fälles. 



**) Nilsson har, fullkomligen riktigt, efter Plinius brukat namnet Lagopus såsom femininum (L. alpina, subalpina); men då det även kan begagnas såsom masculinum, 

 och detta faller sig lättare, både" för ändeisen på ås och för det oförändrade bruket av de gamla artnamnen frän si. Tetrao (alpinus lapponicus, albus etc. etc.) och dessutom 

 nyare författare mer och mer antagit detta brak, så tror jag det vara rätt att detsamma bibehålla. 



