RIPESLÄGTET. 



videt. Om vintern skall han t. o. m. ofta flytta sig ända ned i 

 skogsregionen. Längst i norr kommer denna Ripa ända ned till 

 hafskusten. — Utom Skandinavien förekommer hon sällsynt i 

 Ryska lappmarken; mera allmän i norra Ural, ända ned till 61° 

 lat. (Brandt, Bemerkungen . . Ural; utan årtal!); vidare på Tai- 

 myrlandet i Siberien, häckande kring Taimyrfloden, 74° lat., och 

 åt norr derifrån; men flyttar över vintern (Sept— Maj, i vinter- 

 drägt) söderut ända till 66° lat. (Middend.). Sannolikt finnes hon 

 än längre österut vid ishavet, och Rådde har funnit henne på 

 bergen i södra Siberien (S.V. och S.O. från Bajkal) vid 8 å 

 10 tusen fots höjd. — Mot vester förekommer hon på de högsta 

 bergen i mellersta och norra Skottland samt på Hebriderna och 

 Orkneys (Yarr.). Hennes sydligaste hemvist äro Alpernas och 

 Pyrenéernas snöregioner, hvarifrån exemplar stundom sägas kom- 

 ma nedåt Italiens samt Asturiens och Galiziens berg. — På Is- 

 land, Grönland och Spetsbergen ersattes hon av andra, ganska 

 närstående, men dock tydligt skilda arter, eller varieteter*); men 

 det är möjligt, t. o. in. sannolikt, att både L. rupestris Sw. och 

 L. americanus Aud. från Amerikas aldra nordligaste trakter, icke 

 äro skilda från vår L. alpinus. Jag har icke lyckats att få 

 se dem. 



Denna arts utbredning är ganska märkvärdig, emedan de 

 flesta områden han bebor äro så långt åtskilda genom varmare, 



265 



väl bevuxna länder, eller av hav, att en förflyttning från det ena 

 till det andra nuförtiden ej är tänkbar. Sannolikt lever fo^eln 

 på alla dessa ställen qvar, ända sedan de, under den s. k. isti- 

 den, varit åtminstone successive förenade med hvarandra. 



I de trakter där Fjäldripan lever är ej alltid godt om föda. 

 Dock linnes där om sommaren insekter för ungarna samt blad, 

 knopp och blommor av fjäldväxterna, kråkbär o. d. Om vintern 

 finnes kråkris (Empetrum) samt knopp, qvistar och de qvarsit- 

 tande bladen på åtskilliga krypväxter: Salix-arter, Saxifraga m. fl. 

 hvilka icke alltid behöva uppsökas under snön. 



Här i norden lärer ruggningen icke börja förr än i slutet av 

 April; och det tyckes som om honans ruggning skulle föregå ha- 

 stigare än hannens. Vårdrägten blir nästan färdig i början av 

 Juni, men ännu finnas talrika vinterfjädrar att ombyta och redan 

 i slutet av följande månad börja höstfjädrar framskjuta, så att en 

 nära ständig ruggning fortgår under hela sommaren. Vinterdräg- 

 ten tyckes bli färdig i Oktober. — I början av Juni infaller par- 

 ningstiden och snart läggas, på bara marken, de 6 — 12 äggen, som 

 äro rödaktigt gula med täta bruna fläckar. Ungarne kläckas i 

 första hälften av Juli och tillväxa i början hastigt. Dock torde 

 de knappt bli fullvuxna förr än mot början av September, då de 

 likna de äldre i höstdrägt och börja få vinterfjädrar. Intet annat 

 spel föregår fortplantningen, än att hannen låter vid dess början, 



*) Alla dessa likna ganska nära vår Fjäldripa, och deras hannar ha liksom hennes en svart fläck genom ögat. De tyckas även ha samma levnadssätt och läten som 

 vår art, och i Grönland synas de ha en vårdrägt som liknar den skandinaviska artens (Holböll, Ornith. Beytr.). Men på Spetsbergen tyckes vårdrägten icke komma fram, 

 utan det ser ut som om den hvita vinterdrägten genast efterträddes av höst- (eller sommar-)drägt? — Denna höstdrägt har på alla de anförda foglarna en fin svart vattring, 

 liksom hos vår L. alpinus; men grundfärgen är gulgrå i stället för blågrå. Dessutom skilja de sig något litet sinsemellan: den isländska (Tetrao islandorum Faber) säges 

 ha nåo-ot bredare svart på huvudets sidor och även något hos gamla honor? — Den grönländska {Lag. reinhardtii Brehm, Holböll) är redan nämnd; hon föreställes på Pl. 



LXXIII fig. 2. Den Spetsbergska (L. hyperboreus Sundev. Malmgren; L. hemileucurus Gould) är betydligen större och har mera kvitt på stjertroten. — Utan tvivel måste 



vi nu uppföra åtminstone en del av dessa såsom skilda och för vår erfarenhet constanta arter eller varieteter; ehuru svårligen den förmodan kan undertryckas att de haft ett 

 gemensamt ursprung. Den isländska och grönländska torde dock alldeles sammanfalla. 

 Sv enska Foglam a . 



67 



