266 



HONSFOGLAR. 



om morgnarna, höra sitt enda och vanliga läte, som är knarrande 

 och tämligen svagt, ungefär såsom: errrrrr, h vilket sedan höres 

 ofta under hela sommaren, dels då han flyger opp, dels då han 

 springer omkring eller då han sitter och blir uppmärksam på nå- 

 got ovanligt. Uppgiften att han alltid skulle flyga opp tyst, hvil- 

 ken förskaffat honom namnet Lagopus mutus (den stumme) är ej 

 riktig, liksom att lätet skulle kunna höras tusen alnar. Honans 

 lockton, som är fint pipande, kan återgivas med: i-ack! i-ack! 

 Hon lockar dermed hannen till sig och jägare bruka efterapa 

 hennes läte för att locka och döda honom. 



Om de sydeuropeiska Ripornas levnadssätt och läte hava vi 

 blott ofullständiga underrättelser, men besynnerlig är den av 

 Schinz lemnade uppgiften att L. alpinus på Alperna under dimma 

 eller mot regn och snöfall skulle oupphörligen skrika såsom: 

 krögögögöögrö ! eller önö-göö, önö, göö, och vid andra tillfällen 

 låta höra andra ljud. Sannolikt är här ett misstag begånget. 



Nilsson uppgiver att hannen qvarstannar i honans grannskap 

 så länge hon ligger på äggen: men övergiver henne så snart un- 

 garne kläckas. Detta skulle vara ett högst besynnerligt drag av 

 fogelns levnadssätt; men det bestrides av Barth (jfr synon.), som 

 säger sig ha iakttagit att hannen, liksom bland många andra 

 hönsarter, lemnar honan när hon börjar ligga, då han drager upp 

 mot den än högre delen av fjäldet. Här vistas hannarne på de 

 förr omtalade stenhögarne, dels ensamme, dels samlade i mindre 

 flockar eller sällskaper; men så snart ungarne bli flygfärdige, i 

 Augusti eller början av September, komma honor och ungar efter 

 och slå sig tillsamman med hannarna, h varefter de följas åt fa- 

 miljevis. Fram på vintern samlas de dock åter i flockar, som 



mera ströva omkring. Denna Ripa flyger ganska starkt och lätt, 

 nästan utan buller med vingarna, men men hon flyger icke ofta 

 av egen drift, utan brukar hellre fötterna, springande, vanligen 

 med indragen hals. Anmärkningsvärdt är att hon är ganska 

 skygg under fult väder, regn och blåst, men icke under vackert 

 väder. 



Synonymi. Lagopus Plin., G-essn. Briss. (Helvetia). — (Tetrao lagopus) 

 "varietas alpina minor" Linn. XII, 274 (in fine descr:s). — Hinc: Tetrao al- 

 pinus Nilsson Om. Sv. I, 311; — Glöger Hanclb. 533; — Lagopus alpina 

 Nilss. Skancl. fn. (ed. 3; II, 103); — Meves, Vet, Ak. Öfv. 1861, 216; — Barth, 

 Jäg. Förb. Tidskr. 1867, 1 (med fig. och utförlig historia). — Lag. alpinus 

 Keys. å Bias. Vögel N:o 274; — Middencl. Reise, Vögel p. 191; — Rådde, 

 Ostsib. II, 295; — Brehm 111. Thierl. IV, 376. 



Tetrao mutus, "Lappis Keron", Montin, Physiogr. Sällsk. Handl. 155 

 (Lund 1776—86); — Lag. mutus Leach; — Gray List. of. . Gallinge 91; — 

 Degl. & Gerbe, Eur. II, 40. 



Tetrao vulgaris Vieill. N. Diet, — Lag. v alg. Jen.; — Yarrell Brit, B. 

 ed. 3: II, 372. — - Tetrao lagopus Temm. Man. II, 468 (nec Linn). 



136. Dalripa (Lagopus lapponicus), Pl. XXXV fig. 5, 6*); 

 flygpennorna hvita; näbbets höjd 12— 14 mm.; vinterdrägten hvit. 



Bland vingpennorna är n:o 2 vanligen kortare än 5, eller nå- 

 gongång lika dermed. N:o 4 plägar vara längst och 3 föga kor- 

 tare, hvilket dock stundom förhåller sig på motsatt vis. Ving- 

 pennornas spolar äro, såsom den föregåendes, vanligen svarta, 

 men dock stundom till en del, eller helt och hållet hvita. Stjert- 

 pennorna såsom hos föregående art. 



Hanne: längd 390 mm.: stjert 140; vinge 210; tärs 39; näb- 

 bets höjd omkring 14 mm. Vinterdrägten lik den föregå- 

 endes men utan svart på huvudets sidor. Klor bleka, nästan 

 räta, långa (den mellersta 16 — 18 mm.). 



*) Figuren av honan (mot venster) har de svarta fläckarna tecknade efter vårdrägten (i Juni, Juli); men den rödbruna färgen har, vid färgläggningen på ett stort antal 

 exemplar råkat bli lika med hannens färg, hvarföre figuren fått mera likhet med en hona i höstdrägt. S a -ningen, pa stoit antal 



