268 



HONSFOGLAR. 



ända ned omkring 57° lat. Längre söderut finnes hon icke; men 

 väl genom hela Siberien och Nordamerika. Hon saknas på Grön-, 

 land och Island. Inom Siberien fann Middendorf henne i Tajmyr- 

 landet ända opp till 72° lat. samt vid Lena, norr om Bajkal, ända 

 ned vid 58°. I södra Siberien är hon allmän på Sajanska berget 

 vid 5 — 6000 fots höjd (Rådde), samt omkring Amurfloden och på 

 norra delen av ön Sachalien (Schrenck), allt omkring 50° lat. 

 eller något nordligare; ävensom på Stanovojbergen vid Ochotzka 

 havet. Sannolikt är det denna art som, enligt Steller, linnes på 

 Kamtschatka och Aleuterna. I Amerika finner jag dess gränser 

 ej uppgivna, men hon tyckes där ej finnas söder om Canada, 

 omkring 50° lat. och säges blott sällan (tillfälligtvis) vara sedd 

 inom Förenta staternas område. 



Det är bland buskar och snår eller bland högre ljung med 

 små buskväxter, som Dalripan helst vistas, eller i någorlunda gles 

 björkskog och nära vatten, t. ex. bergsbäckar. I Lifland etc. 

 skall hon företrädesvis leva på sumpiga ställen med torvjord, be- 

 vuxna med ljung och småbuskar, h vårföre hon der kallas Morast- 

 huhn, och i norden väljer hon gerna sådana ställen på landthöj- 

 den medan ungarne äro små. Födan liknar den föregåendes, men 

 utgöres något mera av bär, som ymnigare finnas i hennes region, 

 såsom mjölon (Arbutus), blåbär, lingon m. fl. samt frön av Ripe- 

 gräset (Polygonum viviparum) som även mycket förtäras av Fjäld- 

 ripan. Liksom hos föregående art är krävan (åtminstone om vin- 

 tern) alltid full av små, v.p. 5 mm. långa stycken av sjelva riset 

 eller grenarna av blåbär, kråkris o. d. Sannolikt är det barken 

 på dessa som tjenar till föda. Denna Ripa måste ofta om vin- 

 tern, liksom den föregående, gräva sig djupt ned i snön för att 

 finna föda; men båda göra detsamma för att få skydd mot köld 

 och oväder, och den urgamla berättelsen att de stundom gräva 



sig gångar under snön lärer verkligen vara sann. — Dalripans 

 flykt är bullrande och ojämn samt vida sämre än den förras, men 

 hon är livligare än denna och springer än starkare, vanligen med 

 utsträckt hals. Hon begagnar således mest fötterna, även på 

 längre utflykter, hvilka dock ej ofta förekomma: blott mot hösten 

 uppåt fjäldet och om vintern än mera nedåt skogen; mest vistas 

 hon i födelsetrakten. Stundom sätter hon sig i träd. Då hannen 

 flyger opp plägar han oftast låta höra sitt vanliga skrattande och 

 starkt ljudande läte, ungefär såsom: errrackackackah ! hvilket 

 dock icke alltid inträffar och, märkeligt nog, skulle det, enligt 

 Meyer, aldrig höras i Lifland och Estland, om annars iakttagel- 

 sen är riktig. Linné m. fl. likna det vid ett gapskratt (»cachin- 

 nus»). Då han sätter sig höres hans andra vanliga Våte: kavau! 

 kavau! hvilket enligt Nilsson på hvarjehanda sätt tolkas av de 

 kringboende olika folkslagen. Honans vanliga läte är ett svagare 

 njau! eller dji-ah! Dessutom får man höra ett varningsläte som 

 liknar tamhönsens glok! glok! 



Vårruggningen börjar med April (efter dagjämningen) men 

 fortgår långsamt, så att vårdrägten knappt synes bli färdig förr 

 än mot midsommar, men först hos honan. Fortplantningen 

 måste således föregå medan drägten är ofullständig och i rugg- 

 ning. Redan i början av April börjar hannen om morgnarna 

 låta höra en slags spel, som består av hans vanliga läten: prrr 

 pack prrr och kavau, h varmed han lockar honan, som svarar med 

 sitt njau, då han springande, och stycketals flygande, närmar sig 

 henne, hvarunder han någongång låter höra ett gu gu gu gurr 

 och tidtals, med bakåtböjd nacke och fällda vingar slår upp och 

 utbreder stjerten, nästan som en kalkontupp. Genom härmning 

 av honans läten kan han då lätt lockas inom skotthåll. — Äwläw- 

 ningen säges börja redan i Maj månad, men oftare torde äggen 



