270 



HONSFOGLAR. 



Denna Kipa är en av de djurarter som har det minsta området av jorden 

 att bebo, och i detta hänseende överträffar hon alla övriga europeiska foglar, ty 

 hon finnes blott på de Brittiska öarna: sydligast i Wales (vid 52° lat.) och Ir- 

 land (Yarr), samt i Derbyshire (England, 53°) och derifrån hela vägen norrut, 

 samt på Hebriderna och Orkneys; men icke på Shetland. — Inom varma zonen 

 finnas dock, i synnerhet på öar, såsom i Vestindien och än mera på de Ostindi- 

 ska och Polynesiska öarna, talrika arter, som tillhöra ett ännu mycket mindre 

 område och allenast finnes på en enda liten ö, mången gång vida mindre än 

 Skåne eller blott såsom Bornholm. Likså finnas på continenterna i heta zonen 

 flera foglar, som är o inskränkta till en enda bergshöjd av ringa omfång, såsom 

 Oreophasis i Mexico; flera Trochilus-arter som hvardera blott tillhöra ett enda 

 av vulkanbergen i Anderna o. s. v. 



Moripan vistas huvudsakligen på något sumpiga, morasiga ställen med 

 torvjord och på ljunghedar i låglandet. Det uppgives ej om hon träffas högt 

 uppåt bergen i norr, där dessa räcka opp inom snöregionen; men uti det milda 

 Irland skall hon långt norrut (58° lat.) vara allmän vid 1600 fots höjd, 

 hvilkeb dock ännu är långt från snögränsen. Av de torftiga uppgifterna hos 

 de Brittiska faunisterna tycker man sig kunna sluta att denna art till lev- 

 nadssättet nära liknar Dalripan, ehuru fortplantningen och sommar-ruggningen, 

 till följe av det blidare climatet, inträffa långt tidigare. Det skall vara vanligt 

 att äggen redan äro lagda i början av Mars; de sägas vara såsom hos Dalripan, 

 omkring 15. — Thompson uppgiver att denna Eipas vanliga läte i Irland, utom 

 varningslätet kok (glok), ganska väl plägar återgivas med orden: g o g o g o 

 g o-back, g o-back (gå din väg!), men intet knarrande läte anföres. — I de 

 trakter där fogeln finnes lärer han vara ganska ymnig, sä att »ett otroligen 

 stort antal» årligen avsattes i London och andra brittiska städer, från medlet av 

 Augusti till början av Mars, då jagten är tillåten. Under denna jagttid lärer 

 det ej vara ovanligt att en enda jägare på en dag roar sig med att mörda om- 

 kring 100 stycken, och en jägare skall ha berömt sig över att på en månad 

 (31 dagar) ha fällt 1600 stycken. Likväl synes ej antalet avtaga, emedan man 

 strängt iakttager att icke ofreda fogeln under hela den förbudna tiden (1 Mars 

 —12 Ang.). 



Långt värre än av jagten skola Moriporna stundom medtagas av en pest- 

 artad sjukdom, som vissa år rasar bland dem och uppgives vara en slags lever- 

 sjuka, åtföljd av intestinalmaskar. Man har ansett fåren, som hållas betande på 

 ljungmarkerna, för orsak till denna sjuka. Eipan lärer nämligen ha avsky för fåren. 



Ett försök har blivit gjordt att inplantera denna Eipa i S.V. delen av Ve- 

 stergötland, i det att Hrr O. och J. J. Dickson i Göteborg, åren 1861 och 1862 

 från Skottland införskrevo ett betydligt antal exemplar, som utsläpptes i trakten 

 av Bokedal och Jonsered, 1 å 2 mil öster om Göteborg. I Augusti 1863 sågs 



en kull af 5 ungar och sedan dess lära åtskilliga ha blivit iakttagna, ävensom 

 ett betydligt antal flera foglar blivit införskrivna (se härom Jäg.-Förb. n. Tidskr. 

 1863, 46 och 223, samt 1868, 64 och 213). Dock kan fogeln ännu icke 

 sägas vara, eller med säkerhet bliva en svensk art, hvarföre han här uppföres i 

 enlighet med denna åsigt. 



Man har bråkat mycket med frågan huruvida Moripan vore en sjelvständig 

 djurart eller blott en artförändring av Dalripan, uppkommen genom det blida 

 och fuktiga hafsklimatet i Britannien. Gloger som sökte visa detta sednare, 

 har t. o. m. framställt den förmodan att Moripan kunde vara en av Norrmännen, 

 på 700- till 1000-talet, från Norrige införd Dalripa, som sedan den tiden hade 

 förändrat färg och ruggning. Yi tro väl icke detta vara förhållandet utan för- 

 moda att hon lever qvar i Britannien sedan vida äldre tider; men vi betvivla 

 alldeles icke att dessa båda fogelarter kunna hava haft samma ursprung och se- 

 dan blivit olika, och tillägga blott att detta ännu icke kan bevisas. Man kunde 

 väl häremot anföra, att Dalripan i Estland och Lifland icke förändrats och icke 

 förlorat den hvita vinterdrägten ; men dels äro dessa länder belägna lika nord- 

 ligt som den nordligaste delen av Skottland och ha en vida strängare och lång- 

 varigare vinterköld ; dels kunna andra, icke kända orsaker i Britannien ha verkat 

 till en förändring. Likväl få vi här bestäm dt förklara, att vi anse Moripan 

 böra uppföras såsom en egen art, skild från Dalripan och att detta borde ske 

 om än vi kände att de hade gemensamt ursprung. De bestämda olikheterna i 

 färg och ruggning synas oss vara tillräckliga grunder för denna åtskilnad, lik- 

 som vi ansett rätt att från Lag. alpinus avskilja en del bland de under denna 

 art omtalade högnordiska Kiporna, och vi tro en lika åtskilnad böra göras över 

 allt hvarest constanta och tydliga för våra yttre sinnen lätt uppfattliga olikheter 

 finnas mellan båda könen och vid alla årstider. (Det torde dock vara rätt att 

 något annorlunda betrakta de, ofta betydliga men ärftliga olikheter, som uppstått 

 i tama tillståndet). Men vi gilla icke bruket att såsom artskillnad anse hvar 

 och en liten, obetydlig, ehuru till utseendet constant olikhet; t. ex. en något 

 skiljaktig, blå eller grönaktig glans på fjädrarna, eller en blekare eller h vitare 

 färg och bredare hvita fläckar eller fjäderkanter hos nordiska exemplar, samt det 

 motsatta hos de sydliga, h vilket allmänt förekommer; eller en ringa skillnad i 

 kroppens, eller blott i det högst variabla näbbets storlek o. s. v. — Dessa små 

 olikheter böra visserligen iakttagas och antecknas, men blott såsom skillnader 

 mellan artförändringar, varieteter av arter, hvilka måste tagas med i beräknin- 

 gen. Skillnaden mellan arter och varieteter blir visserligen alltid högst obe- 

 stämd, så att en person ser artskillnader, der en annan blott ser varieteter; men 

 så måste det alltid bli, ty i naturen finnes ingen bestämd gräns eller skillnad 

 mellan dessa två begrepp, som vi måste åtskilja, för att ej nödgas driva art- 

 skillnaden alltför långt och ända ned till individerna. 



