STEPPHONSSLÄGTET. 



271 



Synonymi. Gallus palustris, Murhan, Gessn. av. 231 (ex Boéthio Hist. 

 Scofc.). — Bed G-ame, Moorcock; Will. — Raj. — Bonasa scotica Briss I, 199 

 et Attagen, I, 219 (descr. nec Synon.). — Tetrao lagopus y et å Gm (ex Briss.). 



Tetrao scoticus Lath. N:o 15; — Temm. Man. II 465. — Thompson B of 

 Ireland, Ann. Nat. H. XII (1843), 31. 



Lagopus scoticus (Bed Grouse) Yarr. Br. B. ed 3, II, 364. — Wood 111. 

 Nat. H., Birds 639. -- Jäg. Förb. n. Tidskr. 1864, 117, m. Pl. (Lindblad)- — 

 Keys. et Bias. N:o 272; — De Gland et Gerbe, II, 37. 



Schottische Schneehuhn, Gloger Handb. 530 (not under Tetr. saliceti): — 

 Brchm 111. Thierl. IV, 375 (under Lag. albus). 



4, STEPPHÖNS-SLAGTET (Syrrhaptes). 



Vingarne ganska långa, spetsiga; fötterne ganska korta, med korta, oform- 

 ligt tjocka (hopliggande) tår, ludna ända till klorna. Baktå saknas. (För öv- 

 rigt se förut, sid. 246, Fam. Pteroelinse). 



Stepphöna (Syrrhaptes paradoxus) 42. — Pl. LXXIII tig. 4, ?. 



Hanne: grågul; hela ryggsidan med täta, korta, svarta tvärband; ett bredt, 

 svartbrunt tvärbälte över buken. Huvudets sidor och pannan brungula med grå 

 fläck på örat; överstrupen brungul, (nedtill knappt begränsad av ett svart streck). 

 Framom bröstet ett tvärbälte av flera smala svarta tvärstreck med hvitaktiga 

 mellanrum. Vingpennorna gråaktiga; den första längst, med ganska lång spets, 

 som räcker ut över stjertändan. De största vingtäckarnes yttre fan, mot ändan 

 mörkt rödbrunt. — Stjertpennorna inåt svartbandade, med hvit ändkant; de två 

 mellersta med lång, syllik spets. — Längd (utom den långa stjertspetsen v. p. 

 280 m.m.; vinge 260; fotstycket 19. 



Honan liknar hannen, men saknar tvärbältet framom bröstet och har i 

 stället den gulaktiga överstrupen nedtill begränsad av ett fint svart streck. Hela 

 ryggsidan har, i stället för tvärband, böjda, svarta tvärfläckar, som även betäcka 

 nedre strupens sidor och vingarna. Den gulbruna och rödbruna teckningen lju- 

 sare. Första vingpennans spets mycket kortare, räcker ej ut över stjertändan. 

 Hela längden v. p. 260—270 m.m.; vinge 230—240. 



Genom bildningen av sina tår gör denne fogel ett märkligt undantag, ej 

 blott från alla övriga Höns, utan även från alla andra foglar. Tårna äro näm- 

 ligen korta och ganska tjocka, och båda sidotårna, som äro helt korta, äro, ge- 

 nom den ovanligt tjocka, vårtiga fotsålan, tätt förenade med den mellersta. 



Denne besynnerlige fogel bebor om sommaren de Kirgisiska stepperna i 



mellersta Asien, ungefär mellan 40° och 50° lat. och från Caspiska havet till 

 Mongoliet (enl. Eversmann, ungefär till en meridian genom utloppen av Ganges 

 och Jenisei, men sannolikt än längre mot öster). Om vintern flyttar han ned 

 åt söder, mot Himalaya (v. p. 30° lat.), men tyckes knappt överstiga denna 

 bergshöjd, ty han är icke funnen inåt den indiska sidan derav. 



Från sitt egentliga hemland göra Stepphönsen tidtals utvandringar, liksom 

 Fjäldmössen, sannolikt då de förökat sig alltför starkt. Dessa utvandringar lära 

 ofta ske åt öster, till China, enligt hvad vi fått veta under de sednare åren, 

 hvarföre fogeln är väl bekant derstädes, såsom en främling »från Stepplandet 

 utanför stora muren», och han fångas i stor mängd så snart han visar sig där. 

 Mot vester tyckas utvandringarne ske mindre ofta, eller blott i mindre antal, 

 och ehuru det kan vara både möjligt och sannolikt att större eller mindre flockar 

 ofta nog infunnit sig i Europa, så äga vi dock inga underrättelser att han blivit 

 sedd här förr än nu, under de sednare åren. Först d. 9 Juli 1859 blevo 3 me 

 exemplar sedda på vestra kusten av Wales (i Cardiganviken) av en åkerarbetare, 

 som sköt ett av dem (enl. Moore, Ibis 1860, 105 m. god fig. av o 51 ). Tvänne 

 visade sig d. 23 Juli i trakten av Hobroe vid Marjagerfj orden i n. Jutland, av 

 hvilka ett erhölls (Moore 1. c. ur Vidensk. Meddel. 1860, Eeinh.); hvarefter 

 2 me, i slutet av Augusti samma år, syntes på Sanddunerna vid havet nära Haar- 

 lem i Holland, hvarest de uppehöllo sig till dess det ena, en ef, i slutet av Oc- 

 tober blev skjutet, elå det andra övergav stället (Schlegel Jaarbookje 1860, 183). 

 År 1861 sågs i södra Norrige, vid Mandal, i Augusti, en flock av 14 å 15 st., 

 hvarav 2:ne blevo skjutna och förvarade, och något senare i samma månad er- 

 höllos 2:ne ex. från sjön Öjeren, öster om Christiania. Vidare sågos samma 

 sommar, i Norrige, flockar av denna fogel i Söndfjord (vid kusten nära 62° lat.), 

 nära Bergen, hvarest 2 me ex. blefvo tillvaratagna, och nära Stavanger (Collett 

 Christiania ... fugle, 176). — Samma år visade de sig i stor mängd i norra 

 China (Swinhoe, Ibis 1861, 341). 



Dittils tyckes blott ett mindre antal ha visat sig i Europa, men år 1863 

 i Maj, kommo de i tusental, och utbredde sig över större delen av denna verldsdel. 

 De iakttogos först i Mähren d. 6 Maj, och 8 — 14 dagar derefter i Vestpreussen, 

 Schlesien, Sachsen och Danmark; samt straxt derefter vid havet i Holland, 

 England, Irland, Färöarna m. fl. st. I stor mängd stannade de qvar en längre 

 tid utmed hela vestra kusten av Jutland och Schlesvig; samt på Borkum, en 

 liten ö norr om Holland, hvarest de uppehöllo sig 5 m:dr (Maj — Sept.) och 

 försvunno först i Oktober efterhand, hvarefter de visade sig i Tyskland. På 

 våren hade en flock varit sedd vid Pesth och vid Wien, och derefter, i Maj, en 

 i Bohm en. — Dessutom hade de blivit sedde vid Brody i Galizien (50° lat. 

 Newton 1. c; tiden obestämd) och i södra Frankrike i Juli, i norra Frankrike i 

 October (Olph Galliard, Cab. Journ. 1863, 390). I Italien hade ett ex. blivit 



