272 



HONSFOGLAR. 



skjutet vid Eimini, i Juli 186*3, och ett vid No vara i Piemont, i Februari 1864 

 (Salvadori, Ibis 1864, 228). — Även över Sverige hade dessa foglar dragit fram 

 år 1863. I Juli blevo 2:ne ex. skjutna vid Sandsjö nära Filipstad och d. 10 

 Nov:b. visade sig 3:ne st. vid Gräsgård på östra kusten av södra Öland, av 

 hvilka ett blev skjutet av Hr C. G. Kindberg. Dessa 3 erhållna ex., som alla 

 äro honor, finnas uppstoppade på Riksmuseum. Ett ex. hade erhållits på Gott- 

 land (Reinh.) och ett par flera nämnas i Jäg.-Förb. Tidskrift 1864. 



Efter 1863 tyckes ingen ny invandring vara iakttagen, men under större 

 delen av 1864 träffades i Tyskland, Polen m. fl. st. strödda exemplar, som torde 

 ha varit qvar sedan förra året, och ämnat sig hemåt, men ej funnit vägen. Det 

 synes knappt troligt att ännu några exemplar finnas qvar levande i Europa, — 

 I sitt hemland hade, mot slutet av 1850-talet, fogeln blivit funnen i mängd 

 och dess levnadssätt blivit närmare undersökt av Rådde, som just år 1863 pu- 

 blicerade den Ornithologiska delen af sin resa. Från detta år börjar alltså vår 

 närmare kännedom om denna fogel, hvaröver i Europa, i synnerhet erhöllos goda 

 underrättelser av Reinh ardt från Danmark, och av Altum, från Borkum, (se nyss 

 förut). Vidare av Bolie, Holtz, Homeyer, Brehm, Newton (se Synonymien). 



Stepphönsen uppgivas av alla som sett dem i fritt tillstånd, såsom en av 

 de starkast flygande bland alla foglar, ehuru flykten i första början lärer 

 vara något tung. — Vid uppflygandet sägas de klappa med vingarna, liksom 

 Duvorna. Utom under fortplantningstiden leva de flockvis, ofta 100:de-tals till- 

 hopa, och flyga i tätt sluten och väl begränsad flock, nästan som Charadrius 

 apricarius. — Deremot springa de mindre starkt och blott trippande med små 

 steg, såsom en följd af deras korta klumpiga fötter, och av samma orsak bli de, 

 liksom cle närslägtacle Pterocles-arterna, hindrade av ganska små föremål som 

 ligga i deras väg, såsom små stenar eller en käpp som blott är ett par tum 

 upplyftad över jorden. Dock vistas de mycket på marken, dels trippande om- 

 kring att söka föda, dels liggande och badande sig i sanden eller hvilande i sol- 

 skenet uti en liten utgrävd håla. Uti nyfallen, lös snö, måste de plöja sig fram, 

 så att en stor fåra bildas i snön av kroppen, och det lärer vara vanligt att de 

 låta nedsnöa sig. — De fördraga sandig, föga beväxt mark, som är salthaltig 

 och frambringar åtskilliga saltväxter, såsom Salsola, Salicornia m. fl. hvilkas 

 blad, stjelkar frö m. m., tyckas utgöra deras käraste föda. De äta dock även 

 blad och frö av gräs och andra växter. De tyckas vara bildade för mellersta 

 Asiens saltstepper och deras smak för saltväxter och salt vatten (?) är utan tvivel 

 orsaken dertill, att de vid sitt besök i Europa endast qvarstannade en längre tid 

 på hafskusterna, hvarest bådadera finnas. Liksom andra höns dricka de ganska 

 mycket och nedsvälja mycket grus i magen. — Lätet är svagt och lika av båda 

 könen; enl. Bolie och Brehm, antingen såsom Geluk! Geliik! eller såsom Kiirr! 

 Ktirr! men det uppgives annorlunda av Altum. — De leva alltid parvfs; även i 



cle stora flockarna hålla sig hanne och hona nära tillhopa. Fortplantningstiden 

 börjar redan i Mars, då de eljest fromma hannarne, liksom av andra hönsarter, 

 bli stridlystne, ehuru striderna väl aldrig bli blodiga. Men även då leva dessa 

 foglar i små flockar tillhopa, och några par lägga ägg tätt tillsamman, i lika 

 enkla reddar som cle flesta andra höns. Äggen läggas i April eller Maj; de 

 äro nästan lika avrundade i båda ändar och ljust brunaktiga, med täta mörkare 

 bruna fläckar. Antalet har i Europa alltid befunnits vara 3, liksom hos Pte- 

 rocles-arterna; hvilket kunnat iakttagas vid tämligen många tillfällen, både ide 

 zoologiska trädgårdarna och i fritt tillstånd, såsom på flera ställen i Danmark 

 hvarest många värpte i Maj, Juni, vid första invandringen (Reinh.). Men Rådde, 

 som sett dem i Asien, uppgiver bestämdt att äggen där äro 4 i hvarje redde. 

 Stepphönan visar en märklig olikhet med andra höns deruti, att hannen 

 deltager i äggens ruvning. Förövrigt är förloppet av utvecklingen ej väl kändt. 

 Sannolikt är det i det närmaste lika med det hos Sandhönsen (Pterocles), hvilka 

 tyckas ruva äggen tämligen länge, (något över 3 veckor?) och hvilkas ungar 

 äro tätt dunklädda samt genast kunna springa, men [för de korta fötternas 

 skull?] ej så raskt som de av andra höns (Bartlett, Z. Proc. 1866, 78). — Det 

 uppgives vidare, både från Asien och Europa, att ägg ofta träffas långt fram i 

 Juli, hvarav man slutat att Stepphönsen skulle uppföda 2 kullar ungar om året. 

 Emellertid är detta så olika med förhållandet hos andra höns, att det måste 

 uppväcka tvivel och önskan att det måtte noga undersökas, även hos Pterocles- 

 arterna. Sannolikt kan den senare äggläggningen bero derpå, att den första 

 blivit förstörd. Ungarnes utveckling och tillväxt samt hela ruggningen återstå 

 likaledes att undersöka hos dessa märkvärdiga foglar, som äro verkliga höns, 

 men visa betydliga olikheter med alla de övriga, 



Synonyini. Tetrcto parcidoxus Pallas. Reise II, app. 111, tab. F; — Zoogr. 

 IL 74; — Lath. N:o 20. — Genus Syrrhaptes, 111. Prodr. 1811; — S. parad. 

 111. Cuv. R. A. — Syrrh. pallasii Temm. Gäll:, — S. heteroclitus Vieill. Gal. 

 pl. 222. 



Syrrh. paradoxus, Eversm. Bull. de Moseou 1848 (och derifrån i Cab. Journ. 

 1853, 292); — Rådde. Ibis 1862, 382 (utdrag av Beytr. zur Kenntn. des Russ. 

 Rciches, Vol. 23, 1861); — Id. Reise, II (Ornith.), 287 m. 2 pl.; — Reinhardt, 

 Vidensk. Meddel. 1863 (tibers. mit Zusätzen von Altum, Cab. Journ. 1864, 339); 

 — Bolie, Cab. Journ. 1863, 241; — Altum, ibicl. 248, 332, 387, 392; — 

 Fritseh, ibid. 296; — Olph Galliard, ibid 391 (litteratur). — Jäg.-Förb. Tidskr. 

 1864, 251 m. planche (Lindblad). — Dessutom flera avh. i Cab. Journ. 1864, 

 och flera, här förut citerade. 



Newton, Ibis 1864, 185—222 (samlar föreg. avh.gr); — Brehm, Illustr. 

 Thierleben IV, 322 (1867). 



