KAMHÖNSSLÄGTET. 



273 



5. KAMHÖNS-SLÄGTET (Gallus). 



Näbb tämligen smalt med naken rot och nakna näsborrar. Huvudet 

 ovantill beprydt av en vertikal, fastare hudlamell (kam). Huvudets sidor, 

 under ögat, nakna, med tjock, fastare hud. En eller två hänghudar (Slören). 



Stjerten hoptryckt, med 14 stjertpennor, liggande mot hvarandra i två 

 sidoplaner; de mellersta något kortare än vingen, de övriga gradvis kortare. Hos 

 hannarne äro några täckfjädrar vida längre än pennorna och bågformigt böjda, 

 hängande utöver ^ deras ändar. Stjerten bäres alltid något upprest. Fötter ne 

 ha sporrar. Vingame korta, starkt kuliriga och rundade. Halsens fjädrar 

 långa, eller breda, yviga. 



På Honorna äro kammen och hänghudarne oftast små, eller saknas alldeles 

 då huvudet plägar vara mera befjädradt. Stjertens täckfjädrar äro korta, och 

 av sporrarna finnes blott det förut beskrivna ämnet. — Slägtet tillhör sydöstra 

 Asien. 



Egentliga Höns (Gallus alector*), 42; — Pl. LXXIII, 1: vild tupp. 

 — Kammen röd med blott få (5 å 6), stora sågtänder; slören 2, halvrunda: 

 ett från hvardera av underkäkens grenar. 



Vild hanne. Fjädrarne på hals och bakrygg långa, smala, spetsade, mjuka, 

 glänsande gulaktiga; de nedre halsfjädrarne ljusare gula med svartaktiga skaft- 

 band. Undertill svart; strupen och bröstets sidor rödbruna, fläckiga. De min- 

 dre vingtäckarne rödbruna; de största svarta, grönglänsande ; armpennorna utåt 

 gulbruna, men intill och vid skaftet svarta. Hand- och stjertpennor svartaktiga. 

 De långa stjerttäckarne svarta, grönglänsande. Yinglängd 215; tärs 72 m.m. 



Yild höna. Kam och hänghudar vanligen otydliga, Kroppen ljust grå- 

 brun med fina, hvitaktiga fjäderspolar. Rygg och vingar fint svartvattrade. 

 Bakhalsens fjädrar spetsade, tämligen långa, med bredare, gulaktig, glänsande 

 brädd. Vinge 185 m.m., tärs 63. 



Den vilda urstammen till våra vanliga tamhöns är i Ostindien ganska vida 

 utbredd och på många orter allmän. Han finnes i det egentliga Indien från 

 Himalaya till nedåt halvön, ungefär vid 20° lat., men ersattes sydligare av an- 

 dra orter. Vidare finnes han på östra halvön, Malacca, Sumatra, Java — Timor, 

 (Borneo?) och Philippinerna. Han uppehåller sig dels uti stor, tät skog, dels 

 och isynnerhet i täta snår (Jungies; icke »Dschungles») av Bambu eller busk- 



växter och från dessa ställen ses han ofta i flockar av 10—20 stycken (en tupp 

 med sina hönor?), besöka närgränsande odlade fält. Det uppgifves att fortplant- 

 ningstiden räcker från Januari till Juli och att äggen blott pläga vara 8—12, 

 av gulhvit färg, med lika obetydlig redde som tamhönsens. Tuppens sång eller 

 galande läte, hvarmed han är lika frikostig som tamtuppen, skall likna dennes, 

 men vara betydligt kortare eller mindre utdraget. Denne fogel tyckes ha en 

 bestämd, partiell sommardrägt, emedan Jerdon uppgiver att hannen »ofta efter 

 fortplantningstidens slut fäller de långa halsfjädrarna, som ersättas av andra, 

 korta och svartgrå fjädrar». 



I tamt tillstånd ha hönsen tidigt blivit utspridda över större delen av gamla 

 continenten, till de flesta åkerbrukande folkslag. Märkvärdigt är att de funnos 

 på söderhavsöarne, ända ut på Nya Zeeland, Taiti, Havaji till. och med på Påskön, 

 då dessa öar upptäcktes av européerna; men till Amerika kommo de först från 

 Europa på 1500-talet. De lemna oss alltså goda anvisningar över folkracernas 

 utbredande över jorden. — Hönsens kringspridande har skett före historiens tid, 

 och deras tämjande, som naturligtvis har skett i deras hemland, Indien, tillhör 

 utan tvivel människans äldsta tider, liksom tämjandet av Hund, Oxe, Får och 

 flera av våra vigtigaste husdjur. Detta tämjande har säkert icke skett efter en 

 förutfattad beräkning av nyttan; utan nyttan har blivit en följd av tämjandet. 

 Människan har fordom haft ungefär samma böjelser som nu, och så snart hon 

 fästat sig vid ett hem samt börjat idka en sort åkerbruk genom skötseln av mat- 

 växter, har hon, till följe av samma böjelse som ännu alltid finnes qvar, blott 

 för nöjes skull eller såsom ett litet sällskap, börjat hemföra och uppföda unga 

 djur som tillfälligtvis erhöllos, liksom vi ännu alltjämt hemföra unga Kråkor, 

 Starar, Tranor m. fl. foglar, Hjort och Elgkalvar o. s. v. I varma länder sam- 

 lar man omkring sig Papegojor, Apor, Antilopkalvar m. m. och likaså har men- 

 niskan gjort i alla tider. Tusentals djur ha blivit hemförda och uppfödda, hvilka 

 icke trivts väl hos människan, utan rymt bort eller dött, eller åtminstone icke 

 fortplantat sig i fångenskapen (såsom ännu Orre, Tjäder, Eapphöns, Elg); men 

 en och annan gång har man träffat på djur som, tillfölje av sin naturliga be- 

 skaffenhet, funnit sig väl i människans sällskap, kunnat leva av där befintliga 

 födoämnen, till och med föredragit de mänskliga husen och inrättningarna fram- 

 för allt hvad vildmarken hade att erbjuda, och äfven fortplantat sig där. Bland 

 dem har en del befunnits kunna bli till nytta, antingen såsom föda, t. ex. svin, 

 höns m. fl.; eller såsom last- och arbetsdjur: Häst Oxe, Elefant (ehuru denne 



*) Alector (aÅsxrcoo), Väckaren: som kallar folket ur sängen; ett av Tuppens gamla namn. Det här anförda namnet, Gallus alector, har varit förr användt och jag 

 har sedan 30 å 40 år vandt mig dervid, men kan ej nu finna livem som begagnat det. Ett ovanligt namn har visserligen här blivit användt, och en hvar kan välja ett 

 annat, som anses bättre, bland de många som varit begagnade; men knappt lärer väl något annat djur finnas, hvars systematiska namn är så obestämdt, enär ett stort an- 

 tal sådana blivit föreslagna, såsom synes här nedan av synonymien, utan att något annat blivit allmänt erkändt, än Linnés Phasiaims galhis. hvilket dock ej kan användas 

 sedan man överenskommit att Gallas bör anses för ett särskildt slägte. 



(•q 

 Svenska Fåglarna. 



