274 



HONSFOGLAR. 



icke fortplantar sig i fångenskapen); eller i andra eller flera hänseenden, såsom 

 Hund, Får in. fl.; och dessa ha blivit våra egentliga och bästa husdjur. Säkert 

 ha pojkar, som lekt med en tillfälligtvis fången ung häst, först funnit på att 

 rida och att förövrigt begagna hästens, för våra behöver utmärkta egenskaper. 

 Ungefär likså har det gått med Åsnan, som visst icke ersätter hästen, men som 

 i andra hänseenden är användbarare än han. Av några andra hästarter ha un- 

 gar säkert lika ofta blivit fångna; men de ha ej ägt de egenskaper som göra 

 dem tjenliga såsom husdjur, eller blott tjenliga att vistas hos människan och 

 under dess herravälde, och följaktligen ha de icke blivit husdjur. Man kan vara 

 övertygad att människan på sin första bildningsgrad, såsom åkerbrukare, men 

 ännu jägare och fullt förtrolig med den vilda naturen, träffat på alla de djur- 

 arter som kunna bli mest gagneliga och passande såsom husdjur och att ingen 

 synnerligt nyttig efterskörd är för oss att göra. — Jag vill icke härmed ha sagt 

 att de bemödanden som nu göras i stor skala för att acclimatisera och dome- 

 sticera djur äro fruktlösa. Utan tvivel skola de betala sig väl genom den ökade 

 kännedom om djurlivet som de förskaffa oss, eller på annat sätt, som ingen nu 

 anar, även i fall inga nya husdjur skulle vinnas. Vi ha fått våra husdjur utan 

 att förut beräkna eller veta det; de ha kommit oss till godo på samma sätt som 

 de flesta framsteg i vetenskap och i konst, hvilka i allmänhet blott äro följder 

 av den lugna, oegennyttiga forskningen, som började såsom ett litet nöje och 

 fortsattes för att tillfredsställa enskilta personers vettgirighet, men oftast skedde 

 utan ringaste beräkning på, eller aning om en blivande nytta, förr än denna 

 stod nära färdig att erhållas. 



Den hönsart vi här avhandla är utan tvivel ett av de djur, som aldra mest 

 egna sig till husdjur och säkert har den blivit tam redan vid några av de första 

 tillfällen då den råkade i fångenskap. Man berättar oss att i Nubien, Abyssi- 

 nien och andra halvciviliserade länder i Afrika finnas tamhöns i ymnighet, lik- 

 som hundar, hvilka äga all möjlig frihet och knappt ha någon bestämd ägare 

 samt i allmänhet leva i ett halv-tamt eller halv-vildt tillstånd och kunde när 

 de ville bli fullt fria och vilda. Men de föredraga att vistas i människans 

 grannskap och att mer eller mindre stå i beroende av henne samt fortfara att 

 leva i ett halvtamt tillstånd och att när som helst kunna bli fullkomligt tama. 

 Helt olika är förhållandet med fångade Orrar, Tjädrar, Rävar, Elgar, Kronhjor- 



tar m. fl. hvilkas naturliga egenskaper göra, att de icke passa till husdjur och 

 aldrig skola bli det *). 



Genom hönsens domesticering har människan förskaffat sig ett av de nytti- 

 gaste tilläggen till sitt hushåll och dessutom ett ståtligt djur till sitt sällskap. 

 Tuppen är en utmärkt vacker fogel som genom sitt välbekanta, glada och klang- 

 fulla kuckeliku! kallar oss till verksamhet om morgonen eller helsar den fram- 

 lysande solen eller ett börjande omslag till vackrare väder samt ofta dermed 

 tillkännager sin närvaro och sitt välbefinnande. Han galer dock även i mot- 

 satta fall. Under en längre sjöresa med ett litet segelfartyg, utsläppfes några 

 medförda höns på däcket en dag, då det efter flera dagars oväder blev varmt 

 och alldeles lugnt, för att få värma och torka sig i solskenet. En stund der- 

 efter varseblev jag en högst besynnerlig sjöfogel, som simmade på havet strax 

 bakom fartyget, men knappt hade jag fått ögonen på honom, förr än fogeln 

 sträckte upp halsen, flaxade med vingarna, sjöng kuckeliku! och försvann i dju- 

 pet. Han gol då fjädrarne voro genomvåta och han kände sig börja att sjunka. 

 — Genom sin stolta hållning och raska gång, sin stridbarhet och sin ständiga, 

 livliga vaksamhet samt sina väl utpräglade sinnesförmögenheter intager tuppen 

 ett utmärkt rum bland foglarna, och såväl derigenom, som genom den förvå- 

 nande kraft båda könen ådagalägga vid fortplantningen, framställer han sig så- 

 som den egentlige typen för hela hönsordningen. 



I tama tillståndet ha hönsen undergått många förändringar till storlek, form 

 och färg. Man har Jättehöns (från Ostindien) som äro till vigt och volum åtmin- 

 stone 3 gånger så stora som de vanliga, och Dvärghöns, som äro nästan lika 

 många gånger mindre. Man har racer utan stjert (s, k. Gumphöns, som sakna 

 sista stjertvertebern); andra med 5 tår, med på många sätt utbildad kam, o. s. v. 

 och i synnerhet av ganska olika färger. Den största och märkvärdigaste av- 

 vikelsen, ej blott från det vanliga hos hönsen, utan från hela den vanliga fogel- 

 formen, är dock den som finnes och är ärftlig hos de s. k. tofshönsen, som 

 sakna kam, men i dess ställe ha en stor fjäderbuske, sittande på den högt upp- 

 höjda, knölformiga hjessan. Denna missbildning härrör av en ännu större så- 

 dan i sjelva hjernan, hvars hemisphserer ligga helt och hållet framom de s. k. 

 corpora qvadrigemina och äro högt uppdrivna, hvarigenom hjessknöleu bildas. 

 De äro dessutom sneda och olika stora, utan att en så stor missbildning i hjer- 



*) Yi hava här sökt att tydligen utföra vår egen åsigt, som icke fullt överensstämmer med den som tyckes vara den vanligaste, enligt hvilken husdjuren skulle ha blivit 

 tämda för att göras till husdjur; att de blivit mera fullkomligt tama i förhållande till det derpå nedlagda bemödandet, och att man genom fortsatt, ihärdigt bemödande skulle 

 kunna göra hvilken djurart som helst till husdjur. — Denna åsigt är väl icke egentligen framställd uti den bästa avhandling vi äga över detta ämne, nämligen Is. Geoffroy 

 S-.t Hilaires, om husdjurens ursprung (i Hist. Nat. Gen. des regnes org. 1862; — Översatt i Tidskr. for populsere Fremstill. av Naturv., KJ0benh. 1865); men den motsäges 

 icke där och kan lätt anses vara den deruti rådande. Till det vi förut sagt i ämnet lägga vi här, att vi, av flera djurarter, blott anse en del, men visst icke alla fångna 

 exemplar, ha kunnat bli nog tama för att utgöra stammen för en husdjursart, t. ex. av Hund, Oxe. 



