276 



HONSFOGLAR. 



II 



Alector gallinaceus Klein Syst. Nat:lle 154 (1754); — Phasianus gallinaceus 

 Pallas, Zoogr. II, 88.. 



Phasianus gallas L. S. N. X et XII; — Fn. Sv.; — Gm. ; — Lath. N:o 

 1; — Cuv. Tabl. Elem. — et K. A. ed. 1 et 2; — Lenz, Gemeinn. Nat. G-. 

 II, 223; — Troschel et Ruthe Handb. etc. etc. 



Gallus versicolor et Gallas domesticus Briss. 



Tetrao ferrugineus Gm. = Perdix ferr. Lath. N:o 26 (ex Lath. Gren. Syn. 



7 6 G, tab. 66, $ fera. Sp. huc citata: G-rande Caille de la Chine, Sonn. 

 Voy. Ind. II, 171, male descr., vix huc referenda); — Gallus ferr. Blyth. Cat. 

 242; — G. K Glray, List of . . . Gallinse, p. 37; — Jerdon, Ind. III, 537. 



Alector gallus domesticus Bechst. N. G. Deutschl. III, 812 ("Ex Paula 

 Schranck, Fn. Boica"); — " Alector, Gallus!", Gloger Gem. niitz. Handb. 384. 



Gallus banhiva Temm. Gäll. III, 654 (ferus. Bankiva est vox javana); — 

 Nilss. Sk. Fn.; — Brehm. 111. Thierl. IV, 442; — Phas. bankiva et' PÄ. gallus, 

 Oken, Allg. Naturg. Vögel, 604. 



Gallus gallorum! Lesson, Tr. 491; — V. d. Hoeven, Handb. II, 439. 



Levnadssätt, skötsel in. ra. jfr. Buffon, Hist. Nat.; Ois. IL 116 (et ed. 

 in S:vo, III, 69), Goq; — Bechstein, Lenz, Oken, Brehm. 11. citt. — När- 

 mare om de vilda, se Jerdon, Blyth, Brehm 1. c. 



Utom den här avhandlade hönsarten, firmas i sydöstra Asien några andra 

 arter av detta slägte, hvilka även varit ansedda såsom stamföräldrar till tam- 

 hönsen. De äro: 



l:o. Gallus lafayetti Less. Tr. (1831; G. stanleyi? Gray Ind. 111. 

 II; 1832, 9); ganska nära lik den egentliga vildtuppen, men något mindre; 

 hannens kam har flera och mindre sågtänder; fjädrarne på hals, rygg, bröst 

 och buk gulaktiga med bredt svart skaftstreck. Vingtäckarne sakna den röd- 

 bruna färgen och armpennorna äro helt och hållet svarta; stjerten och en stor 

 fläck midtpå strupen violettgiänsande. Honan uppgives vara föga olik den 

 förra. — Finnes blott på Ceylon, där denne art benämnes Junglehöns, liksom 

 den förre i Indien. Sannolikt hålles han ofta tamd. Tuppens galande läte skall 

 mycket likna vanliga tamtuppens, ehuru det av engelsmännen återgives med 

 namnet: George-Joye! — Man har uppgivit att Gumphönsen skulle härstamma 

 från Ceylon, hvilket väl ej alltid torde vara rätt, enär de ofta tydligen tillhöra 

 arten G. alector; men att de dock även kunna uppstå av den ceyloniska arten 

 synes mig sannolikt derav, att jag sett 2:ne tuppar, som genom sina halsfjädrars 

 färg, sina även utåt svarta armpennor m. m. tycktes nära likna denna. 



2:o. Gallus sonnerati, Temm. Finnes blott på indiska halvön, sö- 

 der om den egentliga Vildtuppen. De sammanträffa dock omkring 20 a 21° 



lat., hvarest hybriditeter ofta lära förekomma. Denne har, liksom de förre, 2 

 hänghudar vid underkäken; kammen har flera (omkring 12) smala, syllika såg- 

 tänder. Halsens fjädrar tämligen långa och smala, i ändan trubbiga; svarta 

 med 2:ne hvitgula, hornartade fläckar, som äro utbredningar av fjäderpolen, av 

 samma natur som sidensvansens röda fläckar (jfr förut, sid. 83); den nedre fläcken 

 sitter i sjelva fjäderändan. Vingtäckarne långa, med skaftet på samma sätt ut- 

 vidgadt i spetsen, till en gulbrun hornfläck. Kroppsfjädarne äro mörkgrå; på 

 ryggsidan med smala, på buksidan med breda, hvitaktiga kanter och skaftstreck. 

 Armpennor svarta. Stjerten svagt violettgiänsande. Storlek som G. alector 

 eller något större. — Honan saknar fullkomligt de utvidgade hornfläckarna; 

 är ovantill gulaktig, tätt och fint svartprickig, med hvita fjäderspolar omgivna 

 av svart. Bakhalsens fjädrar smala, trubbiga, svartaktiga med bredare gulgrå 

 kanter och skaftstreck. Bröstets fjädrar hvitaktiga, svartkantade. — Förr än 

 de egentliga Vildhönsen voro närmare kända ansåg man denna art, som blev 

 beskriven och avbildad i Sonnerats indiska resa, 1782, för stammen till tam- 

 hönsen. Dock tyckes ingen tam race visa närmare likhet med denna och det 

 är ej sannolikt att någon derifrån härstammar. Han säges ock vara vildare än 

 den andra och svårare att tämja. Hans sångläte uppgives av Jerdon vara ett 

 »brutet och besynnerligt tuppläte som är omöjligt att beskriva». Men att det 

 har likhet med tamhönsens tyckes man kunna sluta av namnet Kaiiikoli som 

 fogeln erhållit någorstädes i Indien. 



3:o. Gallus vaeius (Shaw); G. furcatus Temm. — bebor Java (troli- 

 gen ock Sumatra) på de högre bergen, omkring 3,000 fot och deröver. — 

 Hannen har helbräddad, blå kam med violett kant, och blott en hänghud, 

 midt under övre strupen. Halsfjädarne mindre långa, men i ändan tvära och 

 ganska breda, blå och brunglänsande, svartbräddade. Byggens fjädrar till fär- 

 gen som de förre, men småningom mera tillspetsade; de bakre långa, hängande. 

 Undertill svart. Stjerten grönglänsande. Är något mindre än de förre. — Ho- 

 nan saknar kam och hänghud och har strupen samt huvudets sidor till större 

 delen fjädrade. Halsfjädrar brungrå med otydlig eller ingen teckning; i ändan 

 rundande. Ryggfjädrar svarta, med gulgrå fjäderspets och kantjj dessutom bak- 

 till och på vingarna med gulgrå tvärband. Bröstets fjädrar brungula med svart 

 kant och något ljusare fjäderspole. — Denne hönsart har sannolikt aldrig blivit 

 husdjur, men många försök äro gjorda att tämja honom. Han lärer dock vara 

 ganska svår att få tamd och ungarne, även utkläckte av tamhöns, vilja gerna 

 rymma bort. Sånglätet säges vara tvåstavigt och låta såsom Kuckry! Kuckrv! 



