FASANSLÄGTET. 



277 



6. FASANSLÄGTET (Phasianus L.). 



Stjerten hoptryckt (som föreg. slägte), men de egentliga stjertpennorna 

 betydligt längre än vingen; de mellersta gradvis mycket längre, knappt böjda, 

 och icke med hängande spets. — Huvudets sidor mer eller mindre nakna, 

 men hela strupen fjädrad. — Huvudet saknar kam, men är ovantill beklädt av 

 langa fjädrar, som oftast bilda en liggande tofs, eller 2 små, som utskjuta vid 

 nackens sidor. Näbbet smalt. Sporrar finnas. Yingarne som förra slägtet. 



Haunarne grannt färgade med ganska lång stjert. Honorna gråaktiga; 

 betydligt mindre. — Hela slägtet tillhör södra och mellersta Asien. 



Egentlige Fasanen (Phasianus colchicus L.), 43; — Pl. LXXIV, 2 o 7; ; 

 — utan egentlig tofs, stjerten rät. — Hannen: huvudet och halsen, till ned- 

 om midten, mörkblå, till en del grönglänsande, (utan hvit ring). Hela kroppen 

 glänsande gulbrun, något svart och gulfläckig, med blekt purpur skimmer. Bundt- 

 omkring halsens nedre del ha de gulbruna fjädrarne en tämligen (1—2 m.m.) 

 bred svart kant och äro i spetsen urnupna med den svarta kanten inlöpande i 

 en vinkel, hvarigenom de synas W-formiga. Ryggfjädrarne ha en hvitgul, svart- 

 kantad, V-formig linea och bred, ljust violettskiftande brädd. Buksidornas fjä- 

 drar med stor, svart tvärfläck i spetsen. Stjerten med många smala, svarta 

 tvärband. Handpennorna askgrå, med hvitaktiga fläckar på yttre fanet. — Stor- 

 lek ungefär som orrens; vinge 250 m.m. Stjert omkring 500; tärs 70. På 

 nackens båda sidor stå fjädarne ut såsom korta, trubbiga tofsar eller knölar. 

 Den nakna ytan på huvudets sidor icke stor, röd, knottrig, med en fjädrad fläck 

 under ögat. 



Honan mindre (vinge 220 m. m., tärs 60; stjert 300); gulgrå, överallt 

 tätt svartfläckig , med huvudets sidor nästan alldeles fjäclrade. Handpennorna 

 såsom hannens. 



Vi uppföra denna präktiga fogel här emedan man försökt att införa honom 

 såsom halvtam i landet och emedan han mycket omtalas i böcker. Hans hem- 

 land är trakten omkring Caspiska havet, såsom i Caucasien och Armenien, samt 

 även åt östra sidan av samma sjö, i mellersta Asien. Han anses vara förd av 

 Argonauterna till Grekland, från Colchis på östra kusten av svarta havet, vid 

 floden Phasis, hvarav han fått namnet Phasianus. Från Grekland har han ef- 

 terhand blivit kringspridd i hela södra Europa, hvarest han nu träffas förvildad, 

 eller liksom i mellersta Europa: Tyskland, Frankrike, Storbritannien, hålles i 

 s. k. Fasanerier, som äro större eller mindre parker med buskväxter och nödiga 

 hus eller skjul samt omgivna av en någorlunda hög mur, som den tröge fogeln 

 ej gerna överstiger; men husdjur är han ingenstädes och han är alltför vild och 

 skygg att kunna bli det. Även i Danmark har det lyckats ganska väl att göra 



Svenska Foglarniu 



honom förvildad på ön Amager vid Kjöbenhavn, hvarest han sednare blivit in- 

 skränkt inom ett Fasaneri. Här ha 5 å 600 stycken kunnat skjutas om året, 

 hvilken framgång dock huvudsakligen torde vara den ovanligt skicklige före- 

 ståndarens, Hr Fredriksens förtjenst (Se Jäg.-Förb. Tidskr. 1864, 21; 1865, 

 81; 1868, 164). I Sverige har man några gånger försökt att anlägga Fasa- 

 nerier, men misslyckats, både vid ett par herregårdar i Skåne och då försöken 

 blivit gjorda vid Stockholm, hvars klimat synes lägga allt för stora hinder i 

 vägen. (Se anf. tidskrift, 1863, sid. 4). 



Fasanen lever i lundar och småskog, nära öppna fält, som han ofta be- 

 söker. Han springer starkt, men flyger ogerna och sällan av egen drift; men 

 uppskrämd plägar han sätta sig i träd, hvarest han ock tillbringar natten. Flyk- 

 ten är i början tung och bullrande, men då han genom fortsatt förföljelse blir 

 tvungen att taga höjden flyger han ganska starkt och med ringa vingrörelse. 

 Imellertid sker detta icke ofta och blott i nödfall; mest vistas han på marken 

 hvarest han helst håller sig dold bland snår och buskar, hvilket ock är behövligt 

 för hans bibehållande, ty Fasanen uppgives vara en ganska dum fogel, som icke 

 förstår att undvika rovdjur och som är lätt att fånga. Han är rädd för allting, 

 men vid hastigt påkommande fara säges han alldeles förlora fattningen, så att 

 han använder de aldra olämpligaste och mest förvända sätt att rädda sig. Det 

 uppgives t. ex. att han icke förstår undfly en hastigt påkommen översvämning, 

 utan snarare springer ut i vattnet och drunknar. — Han har intet tuppläte, 

 men hannen låter ofta höra ett starkt och groft Kock! Kock! Honans läte 

 är svagare. De leva i månggifte ungefär som tamhönsen. Äggen säges vara 

 6 — 12, gröngrå, något mindre än hönsägg. Honan betäcker dem då hon lem- 

 nar dem för att söka föda, och ruvar dem omkring 24 dygn. 



Synonymi. Phasianus colchicus L. X. (Albin) et XII; — Lath. N:o 4; — 

 Pall. Zoogr. II, 83; — Gloger, Handb. p. 499; — Nilsson Skand. Fn. II, p. 

 11. — Brehm 111. Thierl. IV, 456. 



Bland de talrika Fasanarterna, hvilkas hannar alltid äro praktfullt färgade, 

 äro flera som man oftare plägat föra till Europa såsom prydnader, ehuru de 

 icke blivit inhemska. Sådane äro: 



Ringfasanen (Ph. torquatus Temm.) från China och Mandschuriet, som 

 ganska nära liknar den vanliga, men har en hvit ring kring halsen, nedom den 

 blå färgen, samt flera andra, små, men tydliga olikheter : de W-formige fjädrarne 

 nedomkring halsen ha hårfin svart kant, som blott från den inskurna spetsen 

 inlöper i en starkare spets; bakryggens fjädrar äro i spetsen grå o. s. v. (Ph. 

 colchicus, var mongolica, Pall. Zoogr. II, 83). 



En varietet av denna är den Mongoliske Fasanen, som huvudsakligen 



70 



