278 



HONSFOGLAE. 



tyckes skilja sig från Ringfasanen genom bakryggens fjädrar, hvilka i spetsen äro 

 violetta m. m. Han lever i Mongoliet och i Altai ända upp vid 50° lat. och 

 skulle möjligtvis vara väl passande att införa i nordligare länder. (Ph. mon- 

 golicus Brandt, Bull. de Petersb. III (1844) p. 48, — Schrenck, Amur, 403). 

 Guldfasanen (Ph. pictus) som varit hitförd från China, men hvars egent- 

 liga hemland lärer vara Turkestan och Mongoliet, ända opp i Dauurien, och som 

 i färgprakt öfverträffar de flesta andra foglar, är betydligt mindre än egentlige 

 Fasanen. Hannen har hela undersidan högröd. Huvudets fjädrar långa, fin- 

 delta, ljusgula, bilda en nedläggande, stor tofs. Nackens fjädrar långa, breda, 

 tvära, brandgula med svarta tvärband, hänga ned till ryggen såsom en stor hals- 

 krage. Ryggen framtill grön, glänsande; baktill gul. De mellerste stjertfjä- 

 drarne långa, svagt böjda, svarta med små, rundade, tätt stående gula fläckar 

 o. s. v. — Honan är jämnt grågul med täta, tvärstående svarta fläckar. Över- 

 strupen smutshvit; ingen tofs. — Hannen av denna art har någon gång i forn- 

 tiden visat sig i Egypten och i trakten av Medelhavet och tyckes ha gifvit an- 

 ledning till sagan om fogeln Phoenix, av hvilken blott en enda ansågs finnas åt 

 gången, nämligen i Arabien. Han troddes leva 500 år, h varefter han dog och 

 en ny uppväxte ur hans kropp. — Denne flög då med sin faders lik till Egyp- 

 ten, för att begrava det i Soltemplet i Heliopolis. — Fogeln skulle alltså blott 

 visa sig hvart 500:de år. — En annan version är att han brände sig sjelv, då 

 en ny uppväxte ur askan. Den av Plinius lemnade beskrivningen på Phoenix 

 passar väl på Guldfasanen, liksom den av Pater Lactantius, på Constantin den 

 stores tid. 



Silverfasanen (Ph. nycthemerus L.) från China, som visserligen icke är så 

 grannt färgad som många av samslägtingarna, men som genom den enkla och 

 smakfulla fördelningen av färgerna, icke tyckes eftergiva dem i skönhet. Han 

 är något större än vanlige Fasanen. Huvudet betäckes av en stor, liggande, 

 svart tofs. Hela övre delen av kroppen, med vingar och stjert, är hvit med 

 fina, svarta, concentriska fjäderstreck; hela undersidan, från näbb till stjert, svart, 

 blåglänsande. Större delen av huvudets sidor, från näbbet omkring ögonen, äro 

 nakna, röda, och bilda nedtill en liten hänghud. — Honan är brungrå, buk och 

 stjert vattrade med hvitt. Huvudets sidor nakna, såsom på hannen. Tofsen 

 mera platt, men tydlig, brungrå, i ändan svartaktig och utstående. 



7. PÅFOGELS-SLÄGTET. (Pavo L.). 



Större arter, med en hög, upprätt tofs av räta, styva fjädrar, som utgå från 

 en liten fläck näst bakom hjessan. De egentlige stjertfjädrarne 18; bilda en 



platt, starkt avrundad, nästan tillspetsad stjert, som är ungefär av vingens längd. 

 — Pä den alltid grannt färgade hannen äro stjertens täckfjädrar ganska talrika 

 och mycket längre än stjertpennorna, så att de tyckas bilda den egentliga stjer- 

 ten, samt vid ändan försedda med lysande, 3-färgade ögonfläckar. Hela denna 

 stora och tunga, dubbla stjert kan uppresas och utbredas såsom ett hjul, hvar- 

 till fordras ganska starka stjertmuskler. Desse ha ock en ovanlig storlek och 

 bäckenet är för deras vidfästning större och grövre i förhållande till kroppen än 

 hos alla andra foglar. Huvudets sidor äro på båda könen nakna med ett kort- 

 fjädradt svart band snedt över ögat. Näbb, vingar, sporrar m. m. som på 

 Hönsslägtet. Arterne tillhöra endast Ostindien. De leva i månggifte liksom 

 Fasaner och Höns. 



Vanlige Påfogeln (Pavo cristatus) 44; Pl. LXXIV, 1, <f>; — tofsens 

 fjädrar lika långa, blott i spetsen med en tät, rundad, blågrön fjäderskiva. För- 

 övrigt äro de, hos båda könen, ytterst glesstråliga, så att de se ut såsom nakna. 

 Till antalet äro de omkring 24. 



Man kan med säkerhet uppgiva, att Påfogeln är den praktfullaste, grannast 

 utstyrde, i hela den på praktfullt färgade arter rika fogelklassen. Detta före- 

 träde gäller väl närmast om den Malayiska arten (P. spicifer) som här nedan om- 

 talas ; men mig har det förefallit som om denne, genom ett övermått av grann- 

 låt och guldglans, vore mindre vacker är den vanlige. — Hannen av vanliga 

 Påfogeln har huvud och hals mörkblå, skiftande i grönt; buken svart, grönglän- 

 sande. Hela ryggen har korta, rundade, gröna, starkt guldglänsande fjädrar 

 med fin, mörkt glänsande kant. En stor del av vingen, långs utmed ryggen 

 (näml. de små täckfjädrarne, skullerfjädrarne och de sista armpennorna) blekt gul- 

 grå, vågigt tvärstrimmig av svartgrönt. Långt ifrån att misspryda, lemnar 

 denna grå del av vingen en hvila för ögat, som gör att man bättre uppfattar 

 den övriga prakten. Vingens mellersta del svart, grönglänsande. Handens pen- 

 nor och täckfjädrar brungula. Stjertpennorna (dolda under täckfjädrarna) mörk- 

 grå. Stjertens täckfjädrar, som utgöra den praktfullaste delen av hela fogeln, 

 bilda en stor, övre stjert, som kan bli fullt dubbelt så lång som den egentlige 

 stjerten, eller v. p. 4 fot. De synas vara över 100, till största delen vid än- 

 dan prydde av en 20—40 m.m. bred ögonfläck, som innerst har en blå-svart, 

 rund, framtill inskuren pupill, omgiven av en ljusblå, grönglänsande ring. Denne 

 sitter uti en något avlång, metalliskt gulbrun ögonkrets, som åter omgives av 

 en grön, guldglänsande färg och av långa, fria, metalliskt färgade strålar. De 

 fjädrar som bilda stjertens yttre kant och spets äro utåt franslika och sakna 

 oceller. Det nakna på huvudets sidor är hvitt (blir på en torkad hud rödaktigt). 

 Vinglängd 450 m.m. tärs 105. 



Honan är något mindre (vinglängd 400 m.m.); brungrå med grönglän- 



