PÅFOGELSLÄGTET. 



sande hals; bröst och överstrupe hvita; skallror och en del av vingen svart och 

 graspräckhga; stjerten svartalrtig med korta, grå. fint mörkspräckliga täckfjädrar 

 utan oceller. J ' 



Sterila hönor bli efter ett par års förlopp nära lika hannen, men halsen 

 är grön (icke blå. Jfr närmare härom Nilsson 1. c). 



Påfogeln bebor i vildt tillstånd hela det egentliga Indien, från norra hög- 

 länderna (Nepal, Assam etc.) till och med Ceylon. Han är där alldeles sådan 

 som vi ännu, oftast se honom i tama tillståndet, ty ehuru många färgförändrin- 

 gar (hvita, brokiga etc.) som uppstått under den långa fångenskapen, så bibe- 

 hålla dock de flesta, (genom urval till fortplantningen) den präktiga ursprungliga 

 teckningen. — Av några ställen i Bibelns historiska skrifter (1 Kon. bok., cap. 

 10, v. 22; 2 Krön. b. 9, 21; jämförda med 1 Kon. b. 9, 28; 10, v. l'l m. 

 fl. st.) synes att Påfoglar omkring 1000 år f. C. f. blevo förda med Salomos 

 phoeniciska skepp från Ophir (Indien) till hamnarna Eloth och Eziongeber vid 

 norra delen av röda havet, och vidare till Jerusalem. Sannolikt hade Phoeni- 

 cierna redan förut hemtat sådana från Indien, I Grekland där Påfogeln kalla- 

 des Taos (r«<:<;c), var han känd långt före Alexander den stores tid, men icke 

 allmän, såsom synes av Aristophanes komedi »Foglarna» (v. 269), som är skriven 

 under peloponesiska kriget (omkring 400—420 år f. C. f.). Utan tvivel kom 

 han då genom mindre Asiens handelsstäder eller Persien. Under Alexanders 

 tid och möjligtvis genom hans indiska fälttåg (328—326 f. C. f.), eller kanske 

 redan under hans far Philippus, blev Påfogeln allmännare, såsom synes av Ari- 

 stoteles noggranna kännedom om denna fogel och dess skötsel. I Kom var han 

 ganska allmän under kejsaretiden. Under medeltiden har han blivit vida kring- 

 spridd i det sydligare Europa och ända opp i Tyskland. Men han är dock in- 

 genstädes i Europa förvildad, utan hålles överallt såsom husdjur, till prydnad, 

 men knappt för att begagnas till föda, emedan steken är vida sämre än den av 

 höns, kalkoner och fasaner. Ännu i Skåne är han lätt att uppföda, men i Stock- 

 holms climat tyckes han behöva alltför mycken omvårdnad. — Vilda Påfogeln 

 är i vissa av Indiens mindre befolkade bergstrakter ganska allmän och bebor 

 där högre eller lägre skog med täta snår (jun gles), nära vatten och belägen ej 

 långt från släta, bördiga fält, hvarest han ofta visar sig i flockar av 30 — 50 

 stycken. Han är nämligen därstädes mycket fredad, enär Hinduerne icke döda 

 djur; men engelska tourister lära till tidsfördriv roa sig med att nedskjuta på- 

 foglar liksom andra djurarter de påträffa. I samma trakter finnas vanligen även 

 Tigrar och man säger i Indien att dessa båda djursorter alltid finnes tillhopa. 



Påfogelns föda är densamma som hönsens och fasanernas. Dock är han 

 än mera begiven på djurisk föda: insekter, mask, kött. Han säges t. o. m. 

 gerna döda ormar och till en del förtära dem. Han flyger tungt och bullrande, 

 samt ogerna och ej långt. Deremot springer han så mycket bättre, och vistas 



279 



mest på marken; men tillbringar natten i träd, dit han ock ofta undflyr då han 

 uppskrämmes' av hundar eller andra större rovdjur, för hvilka han har mycken 

 fruktan. Hannen låter ofta höra sitt ganska starka, obehagliga skrik: mia-o! 

 mia-o! Han har ganska goda sinnesegenskaper och är icke dum, såsom Fasa- 

 nen, men han är tydligen egenkär och fåfäng och tyckes vara fullt medveten av 

 sin grannlåt och sitt praktfulla utseende, hvilket han på allt sätt bemödar sig 

 att visa då man betraktar honom. Han uppslår då stjerten såsom ett hjul, vän- 

 der sig åt alla håll, krummar sig och synes vara trakterad av att bli beundrad. 

 Då stjerten är uppslagen rycker han ofta på stjertmusklerna så att hela den 

 stora skärmen skakas. Yid ruggningen om hösten fällas stjertpennorna redan i 

 September, och de nya bli ej fullständigt utvuxna förr än fram på våren; i 

 Mars— April. Då inträffar fortplantningstiden. Äggen äro 8—12, i vilda som 

 i tama tillståndet; gulaktiga, brunprickiga och fläckiga; de ruvas 28 till 30 dygn. 

 1 tama tillståndet låter man dem ruvas av vanliga höns, såsom redan Aristoteles 

 uppgiver, eller av kalkoner. Den unge hannen liknar honan och får först i 3:dje 

 året sin fulla prydnad. 



Av Påfogelslägtet äro 3 arter kända nämligen, utom den allmänna: 

 2:o. Svartvingade Påfogeln (Pavo nigripennis), sannolikt från Ma- 

 layiska länderna eller öarna. Han liknar ganska nära den vanliga arten, och 

 ansågs för den egentliga, vilda Påfogeln (P. cristatus ferus) innan den rätte blev 

 väl känd. Han skiljer sig huvudsakligen från denna genom bristen på den grå, 

 vattrade trakten långsåt vingen. Hela denna trakt är svart med gröna fjäder- 

 kanter, liksom på följande art. — Man har haft tillfälle att förvissa sig om att 

 han icke är en blandning av dessa båda arter. Honan liknar även den vanliga 

 påfogelhönan, men är vida blekare till färgen. 



3:o. Malayishe Påfogeln (Pavo spicifer), från östra Indien: Arracan, 

 Birma, Malacca, (Sumatra?) och Java. Båda könen igenkännas lätt på sin tofs 

 som består av olika långa, ända från roten tätt stråliga, gröna fjädrar. — Han ' 

 är något större än den föregående och har i synnerhet högre fötter (fotstycket: 

 c? 140, försedt med sporrar, 9 130 m.m.). Huvudets sidor har en mycket 

 större naken hud än den föregående, hvilken upptill är ljusblå med ett svart 

 band från näbbet, snedt genom ögat; nedtill klart gul med svart öronfläck. Hal- 

 sen och kroppens fram del gröna, starkt guldglänsande; fjädrarne vid roten svarta 

 med en blå fläck. Det övriga nära så som hos föregående art. — Honan är 

 vida grannare färgad än de båda förra arternas, och har mycken likhet med 

 hannen, men har dock blott korta stjerttäckfjädrar, utan oceller. — Alla arter- 

 nas levnadssätt skall vara nära detsamma. 



Synonymi. Vanlige Påfogeln: Pavo eristatus Linn. X (Fn. Sv.; Gressn. — 

 Rai); — XII (Briss); — Lath. (Buff. II); — Temm. Gäll. III, Index, 651, 

 domesticus; — Beclist. N. Gr. D. III, 4096; — Nilsson Sk. Fn. II, p. 4 (dome- 



