KALKONSLÄGTET. 



281 



hvangenom han fått namnet »Kalekuttisch Hahn, Gallus calecutensis», hvilket 

 redan förekommer hos C. Gessner, (Icones Av. 1555-60), och hvarifrån sven- 

 ska namnet Kalkon härleder sig. (Anm. de flesta som omtala denna historia 

 nämna Kalkutta i st. för Kalikut, hvilket dock är orimligt, emedan Kalkntta' 

 i Bengalen, först omkring 1710 blev en handelsstad). 



Bland de tama Kalkonerna ha uppstått flera färgförändringar, liksom bland 

 alla tama djurarter, och dessa torde ha uppkommit redan i Mexico, före fogelns 

 införande i Europa ty redan Gyllius omtalar (1533) hvita Kalkoner. Nu före- 

 komma de ofta hvita, eller brungula; men de flesta äro dock svartaktiga, och 

 bland dessa ser man ganska ofta dem, som sannolikt nära likna den vilda ur- 

 stammen. Sådana tuppar äro ganska vackra. Fjädrarne äro över hela krop- 

 pen svartaktige, med stark metallglans, skiftande mellan grönaktigt och rödak- 

 tigt, samt med den tvära ändkanten svartaktig, knappt märkbar på halsen; tyd- 

 ligare, men smal, på framrygg och bröst; mycket bredare (3—7 m.m.) på ving- 

 täckfjädrar, bakrygg och kroppssidor. Stjertens övre och undre täckfjädrar svarta 

 med gulbruna tvärstreck, och ett bredt, lysande brungrönt bälte, samt derefter 

 ett svart tvärband, före den breda, hvita ändan. Stjertpennorna nästan likså 

 färgade: svarta med tätt stående, rödbruna, svartprickiga tvärstreck, och ett mer 

 än tumsbredt svart, på yttre fanet 2-deladt tvärband fram om den nästan tums- 

 breda hvita ändan. De stora vingtäckfjädrarne likna kroppsfjädrarna men ha en 

 något brungulaktig färg. Vingpennorna brungrå med hvita pennspolar och många, 

 små, rundade, obestämda hvitaktiga fläckar på inre fanet. De flesta armpen- 

 norna med bred, hvit yttre kant; några, de sista, i ändan hvita. — Hos oss 

 förekommer Kalkonen knappt över 3 l A fot lång; vinge 440 m.m.; stjert 330; 

 (sidopennan 63 m.m. kortare); tärs 132. Vigt ända till 20 skalp. —Honan 

 är mycket mindre: hvarje dimension v. p. Vs kortare. Färgen liknar hannens, 

 men är mindre ren och lysande. — Även på hvita och gulbruna kalkoner plä- 

 gar den beskrivna teckningen, isynnerhet på stjertens och dess täckfjädrars ända, 

 mer eller mindre tydligt kunna urskiljas. Till formen tyckas kalkonerna i tama 

 tillståndet alls icke ha blivit förändrade, ty i alla länder synas de vara lika, 

 utan sådana betydliga förändringar som bland tamhönsen. Man omtalar blott 

 en varietet med fjädertofs på huvudet, hvilken dock måste vara ganska säll- 

 synt. Det är alltså skäl att tro dem ännu i tama tillståndet finnas fullkomligt 

 sådana som i det vilda, hvarom mera straxt nedan. 



Liksom andra sydländska djur älskar kalkonen stark värma och bäddar sig 

 gerna i solskenet; men han tåler dock ganska stark köld blott den ej är alltför 

 långvarig. Det är en lång vinter och kort sommar som fördärvar detta så väl 

 som andra sydliga djur. I Sverige tyckes kalkonen derföre endast väl kunna 

 trivas i Skåne, hvarest han i någorlunda stor mängd uppfödes. Han är endast 

 nyttig för köttet, som är hvitt och mycket värderadt, ehuru mången finner det 



Svenska Foglarna. 



något torrt. I valet av föda är han icke nogräknad, utan förtär allehanda växt- 

 ämnen och dessutom, med begärlighet, små djur, såsom grodungar, ödlor, mask, 

 insekter o. d. ävensom köttbitar. Han undviker fuktiga och smutsiga ställen 

 och behöver för att trivas väl, både såsom ung och gammal, att om dagen få 

 vistas på ett någorlunda stort och jämnt, med gräs och allahanda örter, eller 

 ock med träd bevuxet fält, som är torrt, men har tillgång på dricksvatten'. Om 

 natten behöver han, liksom tamhönsen, sitta högt, i lägre träd, eller på stänger, 

 anbragta i hönshuset vid 3 till 6 alnars höjd. I sina rörelser är han tung och 

 trög. Han kan visserligen springa tämligen starkt; men uthåller ej länge der- 

 med, utan spatserar vanligtvis med långsammare, avmätta steg, och flyger ogerna 

 samt vida sämre än de flesta andra hönsarter. Dock sätter han sig ofta i lägre 

 träd. Om han, såsom äldre, kastas i vatten, eller faller deruti, så simmar han 

 rätt bra, långa sträckor, stundom ända till 100 alnar eller mera. — Mest be- 

 kant är Kalkonen för sin utomordentliga dumhet och för tupparnes besynnerliga 

 åtbörder. De pösa opp kroppsfjädrarna, slå hjul med stjerten, lägga nacken på 

 ryggen och trippa gravitetiskt fram med vingarna skrapande på marken (se fig. 

 5), hvarvid de ofta framsträcka halsen och låta höra sitt starka, bullrande läte. 

 Detta allt tillhör väl närmast fortplantningstiden, men kan dock upprepas när 

 som helst, under hela året, utom på senhösten under ruggningen, och blott man 

 betraktar dem visa de sig gerna på nämnda sätt, i all sin prakt och med en 

 fåfänga som icke efterger Påfogelns. Äldre tuppar bli vanligen argsinta och an- 

 falla såväl människor som tama djur, men mot hundar och allahanda rovdjur 

 äro de modlösa och rädda. Mot andra tuppar äro cle högst ilskna, hvilket även 

 ofta gäller om hönorna och ungarna sinsemellan. 



Fortplantningen, som hos större djur plägar vara ringare, är hos kalkonen 

 lika stark som hos tamhönsen eller än mindre arter, och driften dertill tyckes, 

 åtminstone hos hönorna, yttra sig med stor häftighet. En tupp omgiver sig 

 med en seralj av 12 eller flera hönor, hos hvilka han vistas tills de lemna ho- 

 nom för att värpa och även sedan ungarne blivit något vuxne. Hönan lägger 

 vårtiden 12—20 ägg, som äro hvitaktiga med små tättstående, runda, rödak- 

 tiga prickar. Då hon har frihet att springa omkring, läggas dessa vanligen på 

 ett något avlägset, bland höga örter, ris o. d. väl undangömdt ställe, hvarest de 

 äro svåra att finna. Stundom lägger hon äggen strödda, ett här, ett där, hvil- 

 ket väl oftast torde inträffa med dem som äro mera instängda. I alla händel- 

 ser gömmer hon dem väl för tuppen som, om han finner stället, lätt kan sön- 

 dertrampa dem vid sina enträgna besök. Hon har tydligt behof att ligga på 

 äggen och ruvar dem i 27 dygn med den största ihärdighet, hvarunder hon 

 även förstår att ganska väl trycka och dölja sig sjelv. Under denna tid visar 

 hon sig blott en kort stund hvarje dag, för att äta, då hon betäcker äggen med 

 gräs, löv o. d., men mot slutet tyckes hon alls icke lemna dem. Om ungarne 



71 



