282 



HONSFOGLAR. 



någorlunda tidigt tagas ifrån henne värper hon ånyo, liksom hönshönan, och kan 

 liksom denna utkläcka och uppfostra en ny kull ungar mot hösten; h vilket dock, 

 åtminstone hos oss, föga lärer vara värdt att försöka, enär de sent födda un- 

 garne icke hinna bli nog utbildade före vintern. Om äggen skattas under varp- 

 ningen så lägger hon ett stort antal, men icke så, som hönshönan, emedan be- 

 hovet att ligga förr blir oemotståndligt och i fall inga 3Lgg finnas att ruva, så läg- 

 ger hon sig på en sten eller hvad som helst är att tillgå och då ingen kläck- 

 ning följer, uppgifves det att hon kan bli liggande flera månader och slutligen 

 dö derav. 



De nykläckte ungarne äro i början ganska svaga och behöva jämnt värmas 

 av modren. Snart bli de dock q vicka och springa omkring men växa lång- 

 samt. Vingpennornas utveckling går fort, ty innan ungen uppnått 2 veckors ål- 

 der är första uppsättningen derav färdig, då de kunna flyga upp på en några 

 fots höjd; kroppen är dock ännu dunklädd. Under första sommaren äro de gan- 

 ska ömtåliga för väta, t. ex. morgondaggen i gräset, och för nässlor, av hvilkas 

 bränning de svullna och dö. Sjelve äro de alltför dumma att kunna akta sig 

 för sådant, eller för att falla ned i hålor, brunnar o. s. v. och modren förstår 

 lika litet att avhålla dem från dessa och dylika faror som att skydda dem för 

 andra sådana. Hon är visserligen högst öm om dem och värmer dem flitigt; 

 under sin kropp, men den tama kalkonhönans fintlighet och slughet tyckes vara 

 slut med ruvningen. I början äro ungarnes huvud och hals tätt dunklädda, lik- 

 som kroppen; men vid 10 å 12 veckors ålder bli de nakna hos tupparna, som 

 då börja slå upp stjerten och skälla. De nakna hudknölarne och slöret, som 

 först saknas, börja redan förut visa sig. Första hösten hinna ungarne föga över 

 halva den blivande volumen och de uppgivas då icke rugga, men ving- och 

 stjertpennor äro då mer än en gång ombytta. Fullvuxne bli de egentligen ej 

 förr än derpå följande höst. 



De nu bekanta vilda kalkonarterna äro följande 3:ne: 



1. Gallopavo mexicanus (Gould) som sannolikt är urstammen till vår 

 vanliga tama kalkon. Han beskrives av Gould så nära lik det nyss beskrivna 

 tama exemplaret, att man svårligen kan tvivla på deras nära slägtskap. Dock 

 är den Mexikanske kalkonen mycket större än de hos oss förekommande tama. 

 Han är v.p. 4V 3 fot lång; vinge (22V 2 engl. tum =) 560 m.m.; stjert (16V 2 1.) 

 412; sidopennan (2 t.) 50 m.m. kortare; tärs (6%) 170 m.m. Dessa mått 

 äro mig benäget meddelade av M:r G. E. Gray i London, efter ett ex. (o*) i 

 British Museum, detsamma som Gould beskrivit och ett bland de få som finnas 

 i europeiska samlingar. (I Norwich skall, enl. Gould finnas ett annat). Nedre 

 kroppsidornas fjädrar sägas dessutom ha bred hvit ända liksom stjertens täck- 



fjädrar, hvilket jag ej sett hos tama kalkoner, ehuru det väl torde kunna finnas 

 hos en del av dem. 



Denne Kalkon, den störste bland Hönsfoglarna, skall ännu finnas vild i 

 det egentliga Mexico (söder om vändkretsen). Sannolikt är det samma art som 

 även finnes åt norr derifrån, i Nya Mexico (omkring södra delen av Klippbergen, 

 30 — 40° lat.?), hvarifrån Baird i Washington erhållit några exemplar (hvarav 

 en ?). Enligt de alltför korta beskrivningarna (1. c.) visa dessa exemplar några 

 små olikheter med det nyss omtalade från gamla Mexico, såsom: att stjertens 

 pennor, samt övre och undre täckfjädrar och kroppssidornas fjädrar äro i ändan 

 blekt brungulaktiga och icke rent hvita; hvilket dock torde härröra av kön och 

 ålder skillnad. Ehuru det ännu icke är bevisligt att våra vanliga tama kalkoner 

 härstamma från den mexikanska arten, så blir dock detta högst troligt, då man 

 väl måste antaga att Mexikanerne tamt den art som fanns vild i deras land, 

 och det .synes mera sannolikt att tama tillståndet förorsakat de små olikheter 

 som finnas mellan vilda och tama exemplar, än att 2:ne vilda, nära lika arter 

 skulle ha funnits i Mexico och Vestindien, såsom man även velat antaga. 



2. Gallopavo sy Iv estris Briss. förekommer vild i Nordamerika och är 

 att anse såsom en egen art. Han är mindre än föregående men något större 

 än vår tama kalkon och skiljer sig från båda genom sin betydligt längre stjert 

 med gradvis, starkare avtagande sidpennor: <f, längd v. p. 4 fot; vinge 530 

 m.m.; stjert 430; sidopennan 102 m.m. kortare; tärs 145. Till färgen skiljer 

 han sig från den beskrivna tama deruti, att stjertens pennor och täckfjädrar belt 

 och hållet sakna hvitt och blott ha en smalare (10 — 15 m.m. bred) mörkt röd- 

 brun ändkant. De 4 a 6 mellersta stjertpennorna äro icke tvärbandade, blott 

 tätt prickiga av rödbrunt, och alla ha näst före spetsen ett v. p. 30 m.m. bredt, 

 svart tvärband. De störste stjert täckarne äro mot ändan ett långt stycke (60 — 80 

 m.m.) mörkt rödbruna, utan tydligt tvärband. De nästföljande fjädrarne framåt, 

 ha mot ändan ett bredt, starkt rödaktigt metallglänsande band mellan 2 smala 

 svarta tvärband. De stora vingtäckfjädrarne till fårgen fullt lika med kropps- 

 fjädrarna. Vingpennorna tätt tvärbandade av svart och hvitt. Dessutom äro de 

 svartaktige ändkanterne på kroppsfjädrarna betydligt smalare än på den tama, 

 och fötterne i proportion något högre. — Honan är betydligt mindre (vingen 

 460 m.m.), men förövrigt nära lik hannen, blott något mindre lysande. Stjer- 

 tens form som hannens. 



Denne Kalkon fanns förr i hela nuv. Förenta Staternas område, öster om 

 Missisippi och även något vester derifrån; men, enligt Audubon, icke ända bort 

 till Kocky mountains. Likså uppgives han bebo Canada [ehuru sannolikt blott 

 dess aldra sydligaste del?]. Ännu på 1820- och 30-talen var han högst ym- 

 nig i alla mindre befolkade och något skogiga trakter, och ännu lära många 



