KALKONSLÄGTET. 



283 



finnas qvar; men hans förödande skall hastigt fortgå i den mån landet blir mera 

 bebodt, och säkert skall det icke dröja länge att han blir inskränkt till vissa 

 ställen där han skyddas. — Till levnadssätt, läte m. m., som utförligen beskri- 

 ves av Audubon, liknar han ganska nära vår tama kalkon, men springer star- 

 kare och hönorna tyckas vara mera fintliga och mera skickliga att skydda un- 

 garna. Att dessa kalkoner dock icke äro mycket klyftigare än deras tama släg- 

 tingar, synes av det i N. Amerika vanliga sättet att fånga dem i mängd. Ett 

 litet hus uppbygges av glest liggande stockar, täckt med ris, och med en ingång 

 nedtill, som öppnar sig något innanför väggen. Utanför dörrn och inuti huset 

 strös lockmat, som gör att de i långa rader krypa in. Men sedan förstå de 

 icke att gå ut samma väg, ehuru ingången står öppen, utan följa väggarna och 



sticka halsen mellan stockarna för att komma ut, hvilket dock icke lyckas. 



Om hösten flytta de från högre och nordligare ställen söderut, hvilket sker helt 

 och hållet till fots, i stora flockar, då tupparne vandra i särskilda flockar, skilda 

 från honor och ungar. De flyga endast då de anfallas av rovdjur; men, an- 

 komna till en flod, uppsöka de höga strandbräddar, eller än bättre träd, hvaruti 

 de flyga upp, och besinna sig en eller flera dagar på den betänkliga överfarten. 

 Slutligen flyger dock hela flocken åstad, hvarvid de äldre lätt komma över; men 

 många av de yngre falla i vattnet, om det är något bredt, då de likväl fortsätta 

 simmande och nästan alltid komma riktigt till andra stranden. Vid framkom- 

 sten till en rikare trakt, i November, blanda sig tuppar och hönor, unga och 

 gamla tillhopa och fördela sig i små flockar som draga omkring. I Mars, då 

 de återflytta, börjar fortplantningen, som förhåller sig så som hos tama kalkonen. 

 Det anfördes i noten till tama kalkonens beskrivning, att en tam kalkon- 

 race finnes i England som kallas Norfolk Turkey och som torde härstamma från 

 G. sylvestris. 



3. Gallopavo ocellata, den 3:dje kända arten av slägtet, finnes i Cen- 

 tralamerika (Honduras etc.) Han är mindre än de föregående, knappt över 3 

 fot lång, och i allmänhet ganska lika dem, även till färgen; men med vida star- 

 kare glänsande fjädrar, som skifta i blått, rödt ^ch grönt, så att hela fogeln är 

 nästan så lysande som påfogeln, med hvilken han, såsom Cuvier säger, tävlar i 

 prakt och skönhet. Huvudet och en något kortare del av halsen äro nakna utan 

 så många hudknölar och veck som på de förra. Blott huvudets övre del har 

 en hop, tämligen stora, rundade och mera åtskiljda hudknölar. Slöret är något 

 mindre och tofsen framom bröstet saknas alldeles. Dess levnadssätt synes vara 

 föga kändt. — Meleagris ocellata Cuv. Mem. du Mus. VI, t. 1. — Gray 

 List of . . . GaU. 42; — Temm. Col. 112, <?. — Brehm. 111. Thierl. IV, 485, 



%. 9. 



Synonymi. Tama Kalkonen: Gallopavo Gessn. ; — Aldrov. Orn. II, 35; 



— Johnston; — Willughby; — Bai Av. 51 et 182; — Brisson Orn. I, 158 

 (1760). — Gallopavo americanus Oken Allg. Naturg., Vögel, 616 (god avh.). 



Coq cVinde, Meleagris. Gibber, Belon Ois. 248. 



Meleagris Linn. Fn. 1746, et S. N. II, 1748; — Mel. gallopavo L. X (1758) 

 et XII; — Lath. (Dindon, Buff.); — Temm. Gäll. III, 676; — Bechst. N. G. 

 D. III, 112; — Nilsson, Sk. Fn., ed. 3, II, 17; — Brehm 111. Thierl. IV, 484. 



Mexikanska Kalkonen: Meleagris mexicana Gould Z. Pr. 1856, 61; 



Mel. gallopavo G. B. Gray List of . . . Gallinse, 42; — Baird, B. of N. Amer 

 618 (an dist?). 



Nordamerikanska arten: Gallopavo sylvestris Nova? Anglice Bai Av. 51; 



— Gäll. sylv. Catesb. I, App. — Brisson I, 158; — Le Conte, Philad. Proc. 

 1857, 179. — Gäll. amer. Oken 1. c. 



Meleagris americana, Bartram, Trav. 1791; — Mel. fera Vieill Diet; — Gal. 

 20.1. — G. B. Gray List of . . . Gallin3e 42. 



Mel. gallopavo primus Temm. Gäll. III. 676; — Mel. gäll. Audubon Orn. 

 Biogr.; — et Synops. 197; — Baird, N. amer. p. 616; — Brehm 1. c. 



9. PÄRLHÖNSSLÄGTET (Numida L). 



Huvud och övre delen av halsen nakna. Stjerten kort, nedböjd, bestående 

 av mjuka, avsmalnande fjädrar. Sporrar saknas. 



Pärlhönsen tillhöra ursprungligen allenast Afrika, hvarest v. p. 12 arter 

 äro kända. Några få bland dessa äro mera eget färgade, men de fleste likna 

 hvarandra ganska mycket och ha en ovanlig, men utmärkt vacker teckning : hela 

 fjäderklädnaden är svartaktig, tätt beströdd av små rundade, hvita fläckar, såsom 

 små mjölkdroppar. Näsborrar, vingar och fötter äro bildade såsom på de näst- 

 föregående, Fasanartade foglarna (jämf. förut sid. 246). — Dessa foglar ha va- 

 rit väl bekanta i forntiden. A ristoteles anför (c:a 350 f. C. f.) namnet Me- 

 leagris såsom allmänt kändt, men endast på ett ställe, hvarest han blott säger 

 att äggen äro prickiga. Kort derefter har ClytusMilesius lemnat en beskriv- 

 ning på fogeln, som obestridligen visar att Meleagris var en Pärlhöna, hvarjemte 

 han anför att den uppföddes av presterna i Parthenon uti Athen. Vidare har 

 V ar ro i Rom beskrivit Meleagris (c:a 70 å 80 f. C. f.), och C o lu me 11 a om- 

 talar (c:a 50 a 70 e. C. f.) två slag derav: en med röda hänghudar (troligen 

 Numida meleagris) och en med blå (sannolikt N. ptilorhyncha). Vid den tiden 

 voro dessa foglar högst allmänna både i Grekland och Italien, hvarest de vär- 

 derades såsom god stek och kunde fås för ganska billigt pris, så att fattigt folk 

 plägade använda dem till offer. — Anledningen till namnet: »Meleagers fogeb 

 är väl ej bekant, men tyckes stå i nära sammanhang med en saga, hvilken be- 



