284 



HONSFOGLAR. 



rättas av Ovidius (Metam. VIII, 544), att då Meleager (som deltog i Ar- 

 gonautiska tåget, c:a 1300 f. C. f.) dog, voro hans systrar otröstliga och blevo 

 förvandlade till foglar, hvilkas fjädrar överallt bnro märken av deras tårar. Möj- 

 ligtvis har dock namnet avseende på en nyare Meleager. 



Vanliga Pärlhönan (Nnmida meleagris L.) 46; Pl. LXXIY fig. 3; — 

 svartgrå, tätt hvitprickig; halsen framtill ljust rödgrå, utan fläckar. — Något 

 större än en vanlig hönstupp: vingen 260 m.m. tärs 60. Halsens översta fjä- 

 drar smala, svarta; på hjessan finnes hos de äldre en hög, hvitaktig, benhård 

 knöl. Den nakna huden på huvudet blågrå; hals- och hänghud ar ljusröda (figu- 

 ren är färglagd efter uppstoppadt, torrt exemplar). Hanne och hona lika. 



Denna, som är den vanliga hemtam da Pärlhönan, är ursprunglig från Ye- 

 stra Afrika: från hela Guineakusten och uppåt till Senegambien, möjligtvis än 

 längre mot norr. Derifrån har hon, redan på slutet av 1400-talet, blivit förd 

 till Europa och kringspridd såsom tam; och kort efter Amerikas upptäckt har 

 hon blivit ditförd samt snart förvildad, både uti flera trakter av fastlandet och 

 på de störra öarna i Vestindien. Även i Södra Asien skall hon här och där 

 vara förvildad. 



I Södra Afrika ersattes denna Pärlhöna av en annan, ganska närslägtacl 

 men något större art, JV. mitrata Pall., hvars strupe är grå, något prickig 

 (icke rödaktig); hänghudarne längre, smalare, högröda med violett basis. — En 

 tredje, närstående art, .A r . ptilorhynchus Licht., är allmän i Abyssinien och 

 södra Nubien. Den har halsen baktill tätt svartfjädrad, och framtill grå, icke 

 rödaktig, samt utmärkes isynnerhet av en tofs av tjocka, hornartade 5 — 10 m.m. 

 långa trådar över näsborrarna. Hänghudarne äro större än på de övriga och 

 ljusblå. Denna tyckes ha varit en av dem som Columella beskriver, och sanno- 

 likt även den som först blev bekant i Grekland. 



De skilda arterna av Pärlhöns likna hvarandra till levnadssättet lika myc- 

 ket som till utseendet. De äro oroliga, skygga varelser, som leva i stora, slutna 

 flockar, springa ganska starkt med nedböjd framkropp och hals, och äro nästan 

 ständigt i rörelse på marken, löpande och smygande bland buskar, stenar och 

 gräs; men sitta i träd om natten, många, tätt tillhopa. Anfallna av rovdjur, 

 sätta de sig ock i träd. De flyga ogerna och dåligt och ha ett genomträn- 

 gande starkt, obehagligt, kacklande eller knarrande läte, som ofta höres och hvar- 

 med de göra ett förfärligt larm då de bli skrämda. De vistas helst på stenig 

 och ojämn, men med buskar och örter rikt bevuxen mark och icke ogerna på 

 sumpiga ställen. Deras föda är lika blandad som kalkonens och de flesta höns- 

 arternes. De bli ganska lätt tama såvida, att de lätt vänja sig vid ett hem hvar- 

 est de få mat och skydd, och komma om aftonen dit tillbaka; men om dagen 

 löpa de vida omkring och visa ingen tillgivenhet för personer eller ställe, samt 



äro ondsinta och trätgiriga. Honorna lägga 12 — 20 ^gg på undangömda, ofta 

 avlägsna ställen, h varifrån de efter 3 veckors ruvning oförmodadt komma fram 

 med en hel flock ungar. Dock vilja de i tama tillståndet, till och med i varma 

 länder, sällan ligga ut äggen utan springa ifrån dem, hvarföre man måste upp- 

 samla äggen och lägga dem under tama höns. För stark och isynnerhet lång- 

 varig köld är Pärlhönan ganska ömtålig; dock lyckas man någorlunda väl att 

 uppdraga den i Skåne blott hon om vintern får tillräckligt skydd. De äro en- 

 dast nyttiga för köttet och äggen, men kunna lätt bli skadliga i trädgårdar och 

 planteringar. 



Synonymi. Meleagris Antiq. et Gessn. — Brise. — Gallina guineoz Aldrov. 

 : — Gäll. numidica al. — Gallus vertice corneo L. 1748; — Phasianus meleagris 

 L. 1758; — Numida meleagris L. 1766; — Gm. — Lath. et rec. — Bechst. 

 N. G. D. II, 1142; — Nilsson, Skand. Fn. II, 24; — Brehm. 111. Thierl. IV, 

 478; — Gen. Meleagris: M. numidica, Oken, Allg. Naturg. Vögel, 602. 



10. RAPPHÖNS-SLÄGTET (Perdix). 



Huvudet med näbbroten (oftast) tätt befjädradt, blott med en 

 liten, knottrig, naken fläck bakom och under ögat; utan häng- 

 hudar o. d. Näsborrarne nakne med stort, kullrigt, läderartadt 

 lock, som nästan fullt kan tillsluta öppningen. Fötteme alldeles 

 nakne, med väl utbildad bak-klo (hos vår art utan sporrar). Vin- 

 gar kullriga, rundade, med 3:dje och 4:de pennan längst. Stjer- 

 ten platt, kort: knappt längre än halva vingen, svagt rundad. 



Detta slägte har ganska talrika arter; man känner omkring 

 60, utspridda i hela gamla continenten, utom i dess kallaste del 

 ungefär från 60° N. lat. De amerikanske arterne, hvarav något 

 över 30 äro kände, avskiljas såsom slägtet Ortyx, hvilket dock 

 ganska föga skiljer sig från Perdix. — Av Rapphönsarterna äro 

 de fleste försedde med sporrar; de övrige sakna dem fullkomligt. 

 — Bland de förra ha största antalet något långsträcktare form, 

 n ågot längre näbb, stora, hvassa sporrar, stundom 2 par o. s. v., 



