SLÄGTET 



och pläga, efter den enda europeiska arten (P. franeolinus) kallas 

 Frän kol i ner. Större delen av dem kunna, om så behagas, 

 sammanfattas under slägtnamnet Pternistes Wagl. — De övrige 

 äro något rundare i kroppen, med kortare fötter och blott små, 

 trubbiga, vårtlika sporrar. De ha vanligen hvit strupe, omgiven 

 av ett bredt, mörkt band, och ha blivit benämnda Caccabis Kp. 

 — De arter som sakna sporrar äro till utseendet tämligen olika, 

 men kunna dock sammanfattas såsom en avdelning av slägtet. 

 Hit hör vår art, P. cinerea, som fått slägtnamnet Starna. — 

 Dessa tre avdelningar av Rapphönsfamiljen, eller slägtet, utgöra 

 dock knappt naturliga, underordnade grupper; men för att få 

 sådana, har man i senare tider sönderdelat si. Perdix i nära 20 

 smågenera. De Rapphöns, som av de gamla grekiska och ro- 

 merska författarna omtalas under namnet Perdix, voro icke av 

 vår nordiska art, utan de voro de 3:ne, i södra Europa allmänne 

 arterne, P. saxatilis (eller grseca), P. rufa och P. petrosa, 

 hvilka tillhöra nyssnämnda avdelning Caccabis, som derföre 

 rätteligen borde bibehålla namnet Perdix. Vår art, P. cinerea, 

 som även, ehuru sparsammare, tinnes i södra Europa, tyckes 

 dock av Aristoteles anföras under namnet Attagen; men detta 

 namn användes av Plinius för helt andra arter, nämligen för 

 Ripan på Alperna (Lagopus alpinus) och för en obestämd art, 

 möjligtvis P. franeolinus? 



Rapphönsarterne likna hvarandra i allmänhet nära till lev- 

 nadssättet: de tillhöra mindre skogen, än de med högt gräs eller 

 buskväxter rikare bevuxna trakterna; dels släta fält, åkrar o. d. 

 dels klippiga och steniga bergstrakter. De sätta sig icke i träd, 

 flyga dåligt, äro i hög grad allätande, leva i engifte och lägga 

 talrika 'ågg^ samlas i flock om vintern och hålla sig vid hem- 

 bygden, utan att reguliert flytta. 



Svenska Foglarna. 



PERDIX. 



285 



137. Vanliga Rapphönan (Perdix cinerea), pl. XXXI, fig. 

 5; — stjertpennorna, utom de mellersta, brunröda. Sporrar 

 saknas. 



Bland de svenska hönsarterna är stjertens färg ensam till- 

 räcklig såsom kännetecken för Rapphönan; men några utländska 

 arter ha den lika färgad. — Hannen av vår art är askegrå, 

 vattrad med fina, vågiga, svarta tvärstreck och dessutom, på 

 översidan, med brunaktiga bredare tvärband. Vingtäckarne och 

 skullertrakten med hvitaktiga, svart infattade skaftstreck. An- 

 siktet (panna, ögonkrets och ögonbryn) samt överstrupen brun- 

 gula. Kroppssidorna med stora, rödbruna tvärfläckar och hvit- 

 aktiga skaftstreck. Stjerten lätt rundad, med 18 pennor, hvarav 

 de 4 mellersta, liksom täckfjädrarne, grå, spräckliga; de övriga 

 klart brunröda, utan fläckar; dock de närmaste intill de mellersta 

 med grå kant. Vingpennorna svartgrå med bleka fläckar på båda 

 fånen. På bröstet finnes en stor, svartaktigt rödbrun tvärfläck, 

 som är omgiven av hvitt och baktill inskuren. Längd omkr. 12 

 tum; vinge 155 mm.; stjert 85; fotled 37. — Honan liknar han- 

 nen: är knappt mindre, men den stora bröstfläcken saknas, eller 

 finnes ofullständigare hos gamla honor; de rödbruna fläckarna 

 äro dunklare eller mera gråaktiga och saknas alldeles på rygg 

 och skullror, hvarest de ersättas af svartaktiga. — Ungen, i första 

 fjäderdrägten, är överallt, utom på buken, mörkare brungrå med 

 långa, hvitaktiga skaftstreck. Stjerten rödbrun med de 4 mel- 

 lersta pennorna mörkfläckiga. Redan vid första ruggningen får 

 han de äldres utseende och är blott något mera gråaktig. — 

 Sommar dr ägt en tyckes tillkomma såsom ett slut på hÖstruggningen 

 och består endast i smala, bleka och mjuka fjädrar, hvarmed 

 huvudet och halsens övre del på hösten beklädas (i October; 

 W. v. Wright, Götheb. Handl. 1850, 78). 



72 



