288 



HONSFOGLAR. 



Födan är av ganska många olika slag: allahanda frö och 

 korn, bär, hvaribland om vintern enebär; gröna blad, örter och 

 knoppar samt ganska mycket smådjur, såsom sniglar och mask, 

 myror och s. k. myrägg, samt allahanda insekter och deras lar- 

 ver, som utgöra ungarnas föda. Om vintern måste Rapphönsen 

 ofta gräva sig ned genom snön för att åtkomma något att äta; 

 men då marken är djupt och jämt betäckt med snö, eller då hår- 

 dare skare bildar sig derpå kunna de ej gräva sig igenom, och 

 omkomma ofta av svält. Man har uppgivit att detsamma skulle 

 inträffa vid långvarig barfrost, då de icke förmå att uppkrafsa 

 den hårdt tillfrusna jordytan för att deruti söka föda. Men detta 

 kan endast vara händelsen då de sakna tillgång på rågbrodd 

 eller andra växter, som för dem utgöra den bästa vinterfödan. 

 I lös snö gräva de hastigt ned sig eller störta sig ned från flyk- 

 ten för att undgå rovfoglar, eller såsom skydd mot kölden. Un- 

 der snörika vintrar händer det ofta att hela flockar, under yr- 

 väder, bli insnöade under broar eller på andra gömställen, hvarest 

 de sökt skydd mot vädret, men icke kunna åter arbeta sig ut 

 derifrån, utan svälta ihjäl på stället. Sådant händer oftast på 

 större slätter, såsom i Skåne, t. ex. vintern 1813—14 och flera 

 senare år; men även i norra Tyskland skall detsamma stundom 

 inträffa. I busktrakter, eller där blott strödda buskar eller häckar 

 finnas, stå de sig bättre, då mera skydd kan fås och någon föda 

 oftare kan vara åtkomlig. Stundom bli de räddade genom Haren, 

 som genomgräver snön för att sjelf finna föda, då Rapphönsen 

 senare kunna fortsätta på samma ställe. Men att de i allmänhet 

 skulle bättre motstå vintrarna i de norra, mera skogiga landska- 

 pen, än i Skåne, är en alldeles oriktig föreställning (Jfr. Jäg. 

 Fb. Tidskr. 1868, 183). — Båda könens vanliga läte är ett skär- 

 rande: Girrrick! som höres både då de flyga och då de sitta på 



marken, samt oftast är sig likt och blott vid ovanligare tillfällen 

 något varierar. Ett svagare kurr kurr! utväxlas stundom från 

 föräldrarna, mot de fullvuxna ungarnas kurruck! kurruck! 



Mot våren fördela flockarne sig parvis, då vanligen strider 

 uppstå mellan ungtupparna; det är anledning förmoda att de 

 ingångna förbindelserna i allmänhet vara för lifstiden. Äggen 

 börja läggas i Maj, men äro väl sällan hos oss färdiga till ruv- 

 ning förr än i början av Juni. De äro 10—20 stycken, t. o. m. 

 flera, enfärgadt gulgrå, och läggas, såsom vanligt bland hönsen, 

 utan egentlig bale samt ruvas 3 veckors tid. Ungarne kunna 

 således kläckas omkring midsommarstiden; men då dessa 'aggen 

 ganska ofta bli förstörda av rovdjur och rovfoglar eller annan 

 åverkan, och nya måste värpas, så träffar man vanligen 'ågg eller 

 nykläckta ungar vida senare, ända fram i Augusti ; dock torde så 

 sent kläckta ungar knappt hinna bli nog utbildade för att uthärda 

 en svår vinter. Vid en sådan omvärpning läggas alltid ett min" 

 dre antal, blott 6 till 9 'ågg. Klöverfält utgöra ett av Rapphön- 

 sens älsklingstillhåll och där värpa de gerna, men till sin skada, 

 emedan dessa fält ganska tidigt avmejas, medan ännu de flesta 

 hönorna ligga på äggen, då det stundom händer att de bli dö- 

 dade av lian. I fall äggen bli bemärkta utan att de eller modren 

 skadas, bör man kasta en handfull örter och gräs över dem, då 

 hönan återvänder, i fall hon hade ruvat dem länge. Ungarne 

 växa fort; de äro nära fullvuxne på 2 månaders tid och i Sep- 

 tember— October rugga de samt bli nära lika de gamla. Under 

 tillväxten lida de ganska mycket av väta, hvarföre de under reg- 

 niga och kalla somrar till en stor del dö ut (t. ex. 1866—67). 

 Hannen vistas under hela liggtiden i honans grannskap och så 

 snart ungarne äro kläckte börjar han deltaga i deras vård. Det 

 uppgives till och med att han, då modren blir dödad, skall en- 



