RAPPHÖNA. 



sam kunna uppfostra dem. Så länge flocken håller tillhopa är 

 han en ständig väktare, som är uppmärksam på alla faror, under- 

 rättar familjen derom och leder dem på flykten. Båda föräl- 

 drarne äro mästare i förställningskonst då det gäller de späda 

 ungarnes skydd, i det de, för att locka rovdjur eller jägare att 

 förfölja dem sjelve och således avlägsna sig från ungarna, låtsa 

 sig vara sjuka eller skadade, så att de knappt kunna springa 

 eller flyga. Under tiden ligga ungarne orörlige och något spridde, 

 till dess faran är förbi och föräldrarne åter kalla dem tillhopa. 

 När ungarne bli äldre trycka sig både unga och gamla vid de 

 tillfällen då detta sätt att undgå faran passar. Det är ock an- 

 märkt att föräldrarne stundom, då de bli oroade, på en kort- 

 stund flytta alla äggen långt bort. 



Rapphönsen äro utsatta för ett större antal fiender än de 

 flesta andra foglar, emedan nästan alla, både stora och små rov- 

 djur och rovfoglar gerna förtära dem sjelva eller deras ägg 

 eller små ungar. De mest skadlige för både Rapphöns och 

 annat mindre vildt äro Duvhök och Räv, samt tama kattor, som 

 fått vanan att ströva omkring på fälten, hvilka man derföre 

 rätteligen alltid borde döda. Det ofta anförda botemedlet för 

 denna vana, att avklippa kattens öron, då dagg och regnvatten 

 från växterna rinner in i öronöppningarna, är ganska godt, men 

 lärer sällan användas. Såsom förstörare av ägg och ungar kunna 

 ock anföras Vessla, Igelkott och allehanda mindre rovfoglar, till 

 och med Korp, Kråka och Nötskrika. Under en sträng vinter 

 har jag sjelv sett Korpen döda och börja förtära en gammal Rapp- 

 höna. Mest förödande kan dock alltid den av krypskyttar anställda 

 jakten bli, isynnerhet då den förrättas genom fångning med nät. 



Det är i allmänhet svårt att tämja Rapphöns. Exempel sak- 

 nas visst icke på dem som, infångade såsom äldre, blivit högst 



Svenska Foglarna. 



289 



tama och tillgivna vissa personer; hviiket tydligen är en följd 

 av deras naturliga böjelse för samfundslivet; men man har icke 

 fått ungar av dem i tama tillståndet. De späda ungar som in- 

 fångas, om ock tillhopa med modern, pläga snart dö, och även 

 de som blivit utkläckte av tamhöns ha vanligtvis ej levat länge. 

 Dock har detta stundom lyckats tämligen bra, och det är an- 

 märkningsvärdt att dessa ungar lyda fostermoderns lock, hviiket 

 icke ungar av Orre och Tjäder göra. Såsom högst upplysande 

 i detta hänseende, liksom över dessa foglars levnadssätt och 

 natur i allmänhet, kunna vi anföra en utmärkt avhandling av 

 Th. v. Nackreij, i Jäg. Fb. Tidskr. 1867, 193, hvarav fortsätt- 

 ning är högeligen att önska. Derav tyckes det som om Rapp- 

 hönsens domesticering, ehuru önskvärd den än vore, knappt skulle 

 vara möjlig till följe av deras oroliga lynne samt derav, att de 

 icke vilja hålla sig till något visst sovställe, och derföre icke 

 bry sig om att om aftonen återvända hem, utan slå sig ned för 

 natten hvar som helst, der de överraskas av mörkret och således 

 ständigt är utsatta för att bli ånyo förvildade. En nödvändig 

 egenskap, som icke kan saknas hos något husdjur, är utan tvi- 

 vel böjelsen att även utom fortplantningstiden hålla sig till ett 

 visst sovrum, eller ett hem, dit det gerna återvänder hvarje afton. 

 Det är ännu obekant huruvida möjligtvis bristen på denna böjelse 

 hos Rapphönsen kan övervinnas, ifall man lyckas få dem att 

 fortplanta sig i tamt tillstånd. 



Synonymi: Tetrao perclix L. 1735 et deinde; — Perdix cinerea Lath. 

 sp. 9 (ex Briss.); — Gloger Handb. 544; — Nilss. Sk. Fn. Il, 26;— Brehm, 

 111. Thierl. IV, 397; — Gray List of.. Gäll. 56; — Collett, Christiania . . 

 Orn. 173. — Starna cinerea Bp. Comp. List. (1838). 



Särskildt om skydd för vilda Rapphöns, se Jäg. Fb. Tidskr. 1863, 105; 

 — 1866, 255; - 1867, 93, 95 och 152. — Om deras uppfödande och täm- 

 jande, i samma Tidskr. 1865, 210; — 1867, 93 och 193. 



73 



