VAKTEL. 



291 



pen samt mellanliggande, och säges under 1850— ÖOtalen ha varit 

 någorlunda allmän på flera ställen, t. ex. i Skåne, vid Upsala, 

 Örebro,^ Christiania. Utan tvivel har han många gånger förr 

 varit på lika sätt utbredd, ehuru vi sakna noga kännedom derom; 

 men Linné kände honom dock (redan 1746) såsom funnen i Sve- 

 rige och i Fischerströms arbete om Mälaretrakten (tryckt 1785) 

 anföres han såsom där förekommande. —De som bo längst österut, 

 i Japan och Mandschuriet, äro något olika med de europeiska, i 

 det att hannen om sommaren har vida mera och starkare röd- 

 brun färg och den svartbruna teckningen på strupen saknas eller 

 är ofullständig: fjädrarne ha nämligen breda hvita spetsar, som 

 mer eller mindre dölja det svarta. — Även i Sydafrika finnes 

 allmänt en Vaktel, hvilken, liksom den östlige och indiske, skiljer 

 sig från den europeiske genom en något starkare och mera ut- 

 bredd rödaktig färg på hannens bröst, strupe och kinder, och 

 som har den svartbruna teckuingen på strupen nästan än star- 

 kare än vår Vaktel. Olikheten är ofta tillräcklig för att visa^ 

 att fogeln icke är från Europa, men vanligen icke tillräcklig för 

 att göra honom igenkänd såsom sydafrikansk. Då han dessutom 

 träffas där under alla årstider och fortplantar sig i samma land, 

 måste han antagas vara där qvarboende, och kan svårligen be- 

 traktas annorlunda, än såsom den vanlige Vakteln, som förvillat 

 sig ända ned till Sydafrika, men qvarstannat och förökat sig där- 

 städes. Man känner ej att han bebor mellersta delen av Afrika. 

 — Av det anförda synes att Vakteln är en ganska vidsträckt 

 utbredd fogel, hvilket även gäller om våra övriga hönsarter, och 

 här må anföras hvad som blev uteglömdt förut (sid. 243) att just 

 de hos oss förekommande 7 hönsarterne äro de vidsträcktast ut- 

 bredde i hela Hönsordningen, då båda Riporna tyckas finnas 

 rundt omkring hela jorden i den kallare zonen, och de övrige 



bebo en stor del av både Europa och Asien. Vakteln är dock 

 den mest utbredde av alla. 



Såsom förut anfördes är Vakteln en af de få verkliga flytt- 

 foglarna bland hönsen, och hans flyttning utmärker sig genom 

 åtskilliga egenheter. I allmänhet utflyttar han mot söder täm- 

 ligen tidigt; mest i September, dock ofta förr eller senare; och 

 återkommer sent, under Maj månad, eller i södra Europa redan 

 i April. Hannarne komma först och fångas i stor mängd utan 

 blandning med honor. Flyttningen sker om natten, eller börjar 

 åtminstone då. — Vakteln tillbringar vintern i norra Afrika, men 

 går långt ned, såsom i Nilländerna ända ned i Sennaar och 

 Abyssinien; i Vestafrika till Gambia (Casamanze Verr.) och Cap- 

 verdsöarna. De asiatiske draga då ned åt södra delarna av 

 samma verldsdel, såsom Indien, och södra China, t. ex. omkring 

 Canton, hvarest de lära vara allmänna i December. Några stanna 

 dock långt förr, såsom i södra Europa, i norra Indien o. s. v. 

 Till och med i södra England skola några få qvarstanna; men 

 märkvärdigt är att de sägas till en del övervintra i södra delen 

 av Siberien vid 50° och något högre latitud, hvarest vintern är 

 både ganska sträng och tämligen långvarig, såsom i Dauurien 

 (Rådde) och kring Jenisei, norr om de tidigt snöbetäckta Altaiska 

 och Sajanska bergen hvilka de, enl. Pallas, icke förmå överstiga. 

 De skola där gräva ned sig under snön och ofta finnas stelnade 

 av köld. Möjligtvis kan dock denna uppgift vara grundad på 

 iakttagelser av ett mindre antal svagare ungfoglar, som ej för- 

 mått flytta? I denna trakt äro de ganska allmänna om somma- 

 ren och börja, enl. Rådde, komma tidigt på våren, redan midt i 

 Mars; men han såg dem ej i stort antal förr än mot slutet av 

 April. — Om hösten tyckas Vaktlarne i alla länder avflytta då 

 ungarne blivit färdige, hvilket inträffar vid ganska olika tid och 



