292 



HONSFOGLAR. 



hannarne tyckas draga åstad så snart fortplantningsdriften hos 

 dem upphör. En del avresa således redan i Augusti, andra ej 

 förr än i October; men de fleste i September. För flyttningen 

 samlas de icke i flock, utan en hvar avtågar för sig; men då 

 alla resa åt samma håll, så sammanträffa många under vägen, 

 och slutligen komma de tillhopa i otalig mängd, isynnerhet där 

 bredt vatten hindrar dem, såsom vid Medelhavet. — På sådana 

 ställen samlas de så mycket talrikare som de oftast måste vänta 

 någon tid på passande väder och lagom motvind, som de be- 

 höva för att kunna flyga lätt, och sedan uråldriga tider ha invå- 

 narne på dessa ställen lärt sig att draga nytta härav. De fånga 

 dem, mest i nät, i ofantlig mängd; man har t. ex. uppgivit att 

 omkring 100,000 stycken blivit fångade på en enda dag blott 

 utmed kusten av Neapel. Men redan långt förut samt även un- 

 der vårflyttningen äro de utsatta för stora nederlag; t. ex. i södra 

 Frankrike, hvarest de inläggas för att kringsändas åt flera håll. 

 Yarrell uppgiver att under en flyttningstid kunna omkr. 3,000 

 dussin derifrån införas av Vaktelhandlarna blott till London. I 

 Spanien, Grekland, öarna i Archipelagen, Sydryssland etc. fångas 

 de i ofantlig mängd; ön Capri är beryktad för sin vaktelfångst, 

 som utgjort förnämsta inkomsten för en där boende Biskop, och 

 överallt drives betydlig handel med dem. Deras flyttning och 

 fångst beskrives redan av gamla författare: Aristoteles, Plinius, 

 Varro m. fl. och i Bibeln omtalas huru Israeliterna, under sin 

 vandring i Sinaitiska öknen tidtals levde på vaktlar (2 Mos, XVI, 

 13; 4 Mos. XI, 31, 32; Ps. 78 v. 27). — Ebräiska namnet var 

 Sela v; detsamma som det nuv. arabiska Selvi. Nyare författare 

 ha visserligen velat tyda detta på en Pteroclesart, eller på Per- 

 dix hayi; men den förre låter icke taga sig lätt, som vaktlarne, 

 och den seclnare kommer aldrig i så stora flockar. — Från Eu- 



ropa flytta de ut genom Spanien, Italien, Grekland och Krim, 

 samt över öarna i Medelhavet, för att få så kort sträcka vatten 

 som möjligt att överfara. Ty ehuru de flyga bättre än de flesta 

 andra höns, så är dock deras flykt både tung och föga uthållig 

 samt låg: de hålla sig blott 5 å 10 alnar över vattnet. De bli 

 derföre alldeles uttröttade av en så lång flykt som t. ex. från 

 Cypern eller Candia till Afrika, eller över Svarta havet o. s. v. 

 Nyligen har man, genom Collett (1. c), lärt känna att de, under 

 dessa längre resor över vattnet, stundom kasta sig ned och hvila 

 en stund genom att simma på vattnet, hvarefter de fortsätta resan 

 flygande, hvilket Prof. L. Esmark i Christiania hade sett under 

 en resa på hösten 1849 i Spanska sjön och Medelhavet; det- 

 samma har säkert ofta förr varit observeradt, ehuru icke omta- 

 ladt. Framkomna till Afrika har Brehm sett hela flockar kasta 

 sig uttröttade ned på stranden, tätt utmed vattnet, och ligga der 

 en stund för att få någon hvila; men det dröjer ej länge förr än 

 en bland sällskapet reser sig och börjar löpa, då hela flocken 

 snart bryter opp och fortsätter resan till fots, springande inåt 

 landet. Han säger sig ha anledning tro att de sedan icke, eller 

 blott vid få tillfällen taga vingarna till hjelp, utan färdas hufvud- 

 sakligen till fots, ehuru de gå åtminstone ett par hundrade sven- 

 ska mil nedåt Afrika. Flyttningen mot norr torde väl ske på 

 lika sätt. Om vintern leva de icke flockvis, utan sprida sig 

 snart och irra ständigt omkring hvar för sig. 



Vakteln är en äkta fältfågel, som endast vistas på öppna 

 åkrar och fält, och undviker all skog. Han är livlig och orolig 

 samt ständigt i rörelse. Han flyger icke illa men, utom vid 

 flyttningen högst ogerna och sällan, vida mindre än Rapphönan, 

 samt blott ganska lågt, ett par fot över marken. Mest springer 

 han, hvilket sker med nedtryckt kropp och indraget huvud, 



