VAKTEL. 



293 



nickande för hvarje steg samt med en, för en så liten fogel nästan 

 otrolig snabbhet. Han är ovänlig och egensinnig: en hvar lever 

 för sig utan att bry sig om sällskap. Isynnerhet äro hannarne 

 ofördragsamme och ligga under hela sommaren i ständig strid 

 med hvarandra om de träffas. Mot honorna äro de nästan lika 

 elaka, men av motsatt anledning: av ren och överdriven kärlek. 

 Fortplantningsdriften yttrar sig nämligen hos dem med en ytter- 

 lig häftighet under större delen av sommaren, hvilket givit forn- 

 tidens fogelkännare anledning till den sägen att Vakteln t. o. m. 

 sökte behandla sköldpaddan såsom sin maka. Det är under denna 

 tid som hannen låter höra sitt högst egendomliga, starkt ljudande 

 läte, det s. k. vaktelslaget, hvilket man plägar återgiva med: 

 pick vervick! eller blick den Riick! (det kunde ock uttryckas 

 med tupp tu rupp!), hvilket upprepas 4 a 5, men stundom ända 

 till 10 å 12 gånger efter hvarandra, med ett förutgående hest 

 och skärrande svagare läte. Fogelns latinska namn, Coturnix, 

 torde vara bildadt efter hans läte. Det höres mest under aftonen 

 och framåt natten. Båda könen låta dessutom höra andra, helt 

 svaga locktoner såsom: prickrick! eller bybivi! eller kurrkurr! 

 o. s. v. — Högst märklig är Pallas's iakttagelse, som bekräftas 

 av Rådde, att i Dauurien och åt öster derifrån höres aldrig Vaktel- 

 slaget, utan blott det förutgående svagare, skärrande lätet. Men 

 samma författare upplysa att fogeln, helt nära derintill: kring 

 Jenisei's källor och sedan i hela vestra Asien, slår alldeles så 

 som i Europa, och Jerdon uppgiver detsamma om den som träffas 

 i Indien. 



Av Vaktelns nära slägtskap och likhet med Rapphönan har 

 man slutat, att han skulle leva i engifte; men verkliga förhål- 

 landet lärer vara att han är i aldra högsta grad polygam, då 

 tupparne om sommaren uppsöka så många hönor de kunna finna, 



Svenska Foglama. 



utan att särskildt hålla sig till någon av dem och utan att följa 

 med någon kull av kläckta ungar. Fortplantningstiden börjas 

 strax efter Vaktlarnes ankomst till sin sommarstation, men äggen 

 lära sällan vara färdiga till ruvning förr än i Juli månad, hvil- 

 ket även säges gälla för Tyskland. De måste vara ganska mycket 

 utsatta för att bli förstörda av små rovdjur, kanhända ock sön- 

 derslagna av de närgångna och överkära tupparna, ty i hela 

 Europa är det vanligt att träffa 'ågg eller helt små ungar i Au- 

 gusti och September. Äggen äro 8 till 14, grågulaktiga med 

 svarta och bruna prickar och fläckar, men av ganska ombytlig 

 teckning; de ruvas 18 till 20 dygn. Ungarne växa fortare än 

 andra hönskycklingar, men följa dock modren inemot en månads 

 tid och äro vid 5 å 6 veckors ålder färdige till flyttning. De 

 som kläckas så sent att de icke uppnått denna ålder medan ännu 

 ett mildt och vackert väder är rådande, förgås utan tvivel samma 

 höst eller vinter. Hos oss är Vaktelns förökelse vida mindre 

 stark än längre söderut. D:r J. W. Lindblad, som ganska ofta 

 träffat Vaktelkullar i Upland, åren efter 1855, har aldrig sett 

 flera än 3 till 5 ungar i en kull. 



Vaktelns föda liknar helt och hållet Rapphönans; den ut- 

 göres av frö och korn, gröna blad, mask och insekter, o. s. v. 

 Han är ganska lätt att uppföda i bur eller annars inomhus och 

 märkvärdigt nog blir denne, i vilda tillståndet så osällskaplige 

 fogel, såsom fången, ganska lätt tam och vänlig både mot per- 

 soner och mot husdjur. I något sydligare länder är det vanligt 

 att hålla vaktlar i bur, liksom näktergalar m. fl. för sångens eller 

 vaktelslagets skull, hvilket instängda hannar låta höra långt fli- 

 tigare än de som leva fria. Det berättas även vara icke ovan- 

 ligt där, att landtfolket har dem såsom tama inomhus, då de ofta 

 skola lägga 'ågg] men ungarne sägas vanligen snart omkomma. 



74 



