296 



VADAEE. 



1849 vid Dusky bay på södra ändan av Nya Zeeland. Några 

 till samma familj hörande arter av slägtet Ocydromus, som ännu 

 finnas på samma ö-land, tyckas ej heller äga synnerlig' förmåga 

 att flyga. 



Av Vadarnes fötter är alltid skenbenet (tibia) betydligt längre 

 än halva bålen; hvilket till och med inträffar hos de kortbentaste 

 av alla: Morkullan och Simsnäpporna. Hos många är tibia längre 

 än bålen. Tarsen är alltid längre än halva tibia och stundom 

 nära så lång som den. Tårna äro dock ofta korta. De äro dels 

 alldeles skilda, dels vid roten förenade med ett hudveck, och 

 blott hos Recurvirostra försedda med hel simhud, som dock 

 ej räcker till tåspetsarna. (Flamingo, som ock har simhud, hörer 

 genom hela sin bildning till Andfamiljen). Dessa, liksom de 

 flesta andra kroppsdelar, äro bland Vadarna ganska olika, ej 

 blott hos arterna av Ordningens olika huvudavdelningar, utan 

 ock hos olika familjer och slägten. Men alla Vadare föra föt- 

 terna under flykten sträckta bakut, under stjerten, som de van- 

 ligen överskjuta i längd. 



Rnggningen tyckes hos alla de nedan anförda, starknäbbade 

 Vadarna, samt hos de större kortvingade (Sumphönsen), vara blott 

 enkel: höstruggning. Likså hos några bland de långvingade 

 {Tranor och Trappar, samt slägténa Recurvirostra, Numenius och 

 Scolopax; — men hos de övriga slägténa av de båda artrikaste 

 familjerna, Charadrier och Snäppor, samt hos de små och fläc- 

 kiga Sumphönsen, föregår även en ruggning om våren, hvilken 

 dock ej sträcker sig till de stora ving- och stjertpennorna. (Jfr. 

 Meves, Vet. Ak. Öfv. 1854, 258). — Liksom hos Rovfoglarna 

 behåller ungfogeln sin första fjäderdrägt över första vintern. 



De flesta Vadare uppehålla sig vid och omkring vattnet och 

 tillbringa en betydlig del av sin tid med att vada deruti på 



grunda ställen, hvarest de mest hemta sin föda, som huvudsak- 

 ligen består av mindre djur: maskar, insekter, sniglar m. m. 

 De större förtära även fisk, grodor, till och med ormar, fogel- 

 ungar och 'ågg^ möss o. s. v. Men dessutom ser man att några, 

 såsom Tranan och Sumphönsen, isynnerhet mot hösten, livnära 

 sig av växtämnen, t. ex. frö och bär samt andra mjuka växtdelar. 

 Detta torde till och med vara allmännare än bekant är. — Imel- 

 lertid äro de fleste vadare, både genom sin vistelse vid och uti 

 vattnet och genom sin föda, av små djur, beroende av climatet, 

 så att de icke kunna tillbringa vintern i ett kallare land, ehuru 

 de vanligen rätt väl tåla kölden. De avtaga starkt i antal mot 

 polerna: på Spetsbergen finnas blott 2 årligen dithörande arter: 

 Tringa maritima och Phalaropus rufus, hvilka dock, sanno- 

 likt alla, flytta ut om vintern, till Norrige och vidare nedåt, hvarest 

 de finna öppet vatten vid havskusten. De övrige här funne va- 

 darne tyckas blott varit tillfälliga besökare. I tempererade cli- 

 mat och ända opp i Lappland äro de mindre arterne om som- 

 maren ganska talrika, der ej träskens uttappning och odling samt 

 trafiken vid floder och sjöar förjagat dem; men de äro överhuvud 

 flyttfoglar. Hos oss flytta alla Vadare bort över vintern och de 

 flytta ganska tidigt, redan i Augusti och September, eller så 

 snart fortplantningsbestyret är överståndet. De tyckas i allmän- 

 het flytta djupt ned i Afrika, liksom de insektätande småfog- 

 larna; och de flyga ännu starkare än de flesta bland dessa. Snäp- 

 porna kunna ej långt ifrån mäta sig med Svalorna; Storkar, Häg- 

 rar, Tranor m. fl. med Örnar och andra rovfoglar. Blott Sump- 

 hönsen tyckas ha svag flykt; men våra arter draga dock åstad 

 ända ned i Afrika, först över Östersjön, sedan över Medelhavet, 

 hvilket tvivels utan endast blir möjligt derigenom, att de stund- 

 tals kunna hvila på vattenytan, liksom Vaktlarne (jfr. sid. 292). 



