VADARE. 



297 



Framkomne till Afrika sägas, åtminstone flera bland dessa, flytta 

 till fots, springande. Men alla Vadare ha ganska starka fötter 

 och kunna springa eller gå starkt, ehuru på något olika sätt, 

 livarom mera längre fram. Endast Hägrarne röra sig trögare till 

 fots och stå mest stilla på marken eller i vattnet, lurande på rov. 



De flesta arter av Vadare bebo ganska vidsträckta områden, 

 och några, såsom Höttringen (Strepsilas) och Sandlöparen (Calid- 

 ris) förekomma i alla verldsdelar. Andra finnas i hela gamla 

 Continenten, såsom Drillsnäppan (Actitis), Glutten (Totanus glot- 

 tis) och Kopparsnäppan (Limosa rufa). Men det är blott de som ha 

 rätt stark flygförmåga, hvilka äro så vidt utbredda. De flesta 

 kortvingade Sumphönsen bebo vida mindre områden och tillhöra 

 mest de varmare climaten, hvarest de ej behöva flytta. De äro 

 där ganska talrika, men blott några få arter visa sig i de tem- 

 pererade climaten till 55 a 60° latitud, och dessa äro vidsträck- 

 tare utbredde. Blott Kornknarren går ända opp inom polcirkeln. 



Då man betraktar sommardrägterna av vissa arter från södra 

 tempererade klimaten, som förövrigt fullkomligt likna de i Nor- 

 den förekommande, t. ex. Totanus glottis, så finner man snart 

 att de visa någon liten olikhet med samma drägter hos nordliga 

 exemplar, men blott i färgen eller fläckteckningen, och man kom- 

 mer lätt på den tanken, att de härstamma från nordliga stam- 

 föräldrar, som under flyttningen stannat qvar i söder och där 

 fortplantat sig, k varvid ruggnings- och fortplantningstiderna flyt- 

 tat sig till följe av olikheten i årstiderna, som äro fullkomligt 

 motsatta på de båda sidorna om heta zonen, h vilket åstadkommit 

 någon liten förändring i fjädrarnas färg. Detta är särdeles märk- 

 bart hos flera sydliga arter Snäppor och Charadrier; utan tvivel 

 har samma orsak under längre tiderymder åstadkommit än större 

 förändringar. 



Svenska Foglama. 



Det är icke lätt att finna passande svenska namn för alla 

 de mindre Vadarna, i synnerhet emedan flera namn länge varit 

 givna i böcker, hvilka dock av en eller annan orsak icke synas 

 rätt lämpliga Men då jag redan på plancherna 36 t. o. m. 47, 

 som alla utkommo åren 1862 och 1863, i detta hänseende något 

 skilt mig från det som föregående faunister antagit, och nu (1870 

 —71), efter att under de sednare åren ha lärt närmare känna 

 flera bland dessa namn, ytterligare anser mig böra ändra några 

 som då begagnades, så torde jag här på en gång böra redovisa 

 för dessa benämningar och de grunder efter hvilka de äro bil- 

 dade. För det biträde jag vid detta arbete haft av D:r J. W. 

 Lindblad, utgivaren av Sv. Jäg. Förb:s nya Tidskrift, får jag 

 härmed tacksamt erkänna min förbindelse. 



Det är tydligt att namnen så litet som möjligt böra upp 

 göras vid skrivbordet utan, så mycket som ske kan, böra hemtas 

 från folkets mun: från jägare, fogelfängare, arbetare på åkern; 

 från skogens invånare, fiskare, kustboar o. s. v. Men då man 

 här söker efter namn på fogelarterna, och deriblancl, på de små 

 Vadarna, så finner man snart att flera bland dessa icke ha egna 

 namn, utan på sin höjd innefattas uti allmännare, obestämda be- 

 nämningar: Snäppa, Strandfogel m. m. samt att namnen på de 

 allmännare eller mera utmärkta arterna, stundom äro högst olika 

 på skilda trakter eller t. o. m. flera i samma ort. T. ex. Cha- 

 radrius pluvialis (eller apricarius) kallas i Skåne: Ljungvipa, 

 Äkerhöns, Brockfogel, Ljungspole m. m., bland hvilka namn de 

 flesta återfinnas i andra landskap, eller äro därifrån komna; i 

 Småland Myrpytta ni. m., på Öland, Alvargrim; i Södermanland, 

 Lerbena, o. s. v. Det händer dervid att samma namn användes 



c 



för flera arter, såsom det nyssnämnda: Åkerhöns, hvilket ock ut- 

 märker Rapphönan; Kovipa som varit brukadt både for Vanellus 



75 



