298 



VADARE. 



och för Numenius arquata. Flera sådana exempel finnas vid 

 många arter. Man måste således ofta välja bland flera namn, 

 och detta val måste ske med hänsyn till alla övriga arters namn; 

 först då inga brukliga, tjenliga namn finnas att tillgå blir det 

 nödvändigt att uppfinna nya. — För detta ändamål måste man i 

 första rummet ha klart för sig huru dessa namn böra vara be- 

 skaffade för att bli väl tjenliga i dagligt tal. De namn, som äro 

 brukliga i folkspråken, äro lätta att uttala, överensstämmande 

 med språkets lynne och ljud, vanligen korta, samt, i fall de äro 

 sammansatta, lätta att förstå och karakteristika; t. ex, back- 

 svala, biätare, flugsnappare; arla, gök, hök, lo, björn, räv, mygg, 

 fluga o. s. v. Sådana äro djurnamnen i alla folkspråk och icke 

 sämst hos de s. k. vilda, eller obildade folken, såsom Negrer, 

 Araber, Lappar, och sådana måste de namn vara, som nybildas 

 i fall de skola bli tjenliga att ingå i dagliga talet, i vårt folk- 

 språk. För att bli allmänt brukliga, på alla orter samt i både tal 

 och skrift, måste de tillika vara väl skilda och olika för h varje 

 art, hvilket icke alltid är händelsen med dem som förut finnas 

 i folkspråket, hvarföre det stundom blir nödvändigt att bilda nya 

 namn för arter, som redan äga namn i en och annan landsort. 

 Det skulle visserligen vara en fördel om de svenska namnen 

 alltid kunde bli systematiska liksom de latinska, så att hvarje 

 slägte hade sitt egna namn, som genom behöriga tillsatser bleve 

 utmärkande för arterna, och man har visserligen redan många 

 sådana, bildade i böcker: t. ex.: Sångtrast, Dubbeltrast, Koltrast, 

 Ringtrast; men detta har ofta endast kunnat ske, dels med för- 

 kastande av allmänt brukliga namn som redan funnos i folk- 

 språket, t. ex. det brukliga Snöskata (för Turdus pilaris) som 

 måst utbytas mot det nya: Björktrast; — dels med uppoffrande 



av de nyssnämnda egenskaperna som äro oumbärliga för orden i 

 det talade språket. Man har då, även hos oss, fått sådana 

 "halvannanfotslånga" namn, som en stor del av de i tyska böc- 

 ker vanliga, t. ex. Bogenschnäbeliger Strandläufer (Tringa subar- 

 qvata); Vielfarbiger Kampfläufer (Brushanen) o. s. v., hvilka 

 visserligen kunna vara ganska användbara i böcker, men icke i 

 dagligt tal och minst i folkspråket. Imellertid kunna de ofta bli 

 bättre, hvilket är att recommendera för dem som bildas nya; men 

 de gamla, allmänt bekanta djurnamnen äro i alla språk bildade, 

 hvart och ett för sin art, utan allt avseende på de närslägtade; 

 t. ex. för Hundslägtet: Hund, Varg, Räv; — för Trastslägtet: 

 Trast, Klådra, Snöskata, Solsvärta; — för si. Tetrao: Orre, Tjä- 

 der, Hjerpe; — för Totanus: Glutt, Rödbena, Kärrsnäppa; — 

 för Andslägtet: And, Vildand, Kricka, Arta, Brunnacke; Knipa, 

 Vigge, Svärta, Ida och Gudunge (Ejder), AlfogeL Sådana namn 

 kunna ej förkastas eller ändras för att erhålla systematiska namn- 

 följder. 



Innan vi avhandla flera bland de små Vadarearternas sär- 

 skilta namn, är det skäl att närmare bestämma det begrepp som 

 i vårt språk bör fästas vid namnet Snäppa, som tillägges många 

 av dessa foglar. Detta namn är detsamma som T. Schnepfe, och 

 Eng. Snipe, hvilka i likhet med det Sv. Snäppa, härleda sig 

 från orden: näbb, snibb eller snip (vinkel, spets) Schnabel, lik- 

 som det fransyska Becasse, Becassine, av bec. Ursprungligen 

 beteckna alla dessa namn: långnäbbade foglar och isynnerhet 

 små vadare med långt näbb. Det tyska och de fransyska nam- 

 nen ha redan under medeltiden blivit använda mera specielt för 

 si. Scolopax (med Telmatias): Waldschnepf, Becasse - Se. rusti- 

 cula*); Herrschnepf, Becassine = Se, major et gallinago. Men i 



P öoc * } De fl Tf^^^^ttet: rmticola, är oriktigt och borde vara: ruricola (en som vistas på landsbygden, landbo); men såsom namn för fogeln har Plinius och efter honom r 

 Gessner m. fl. bland Patres: msticula, som är ett feminint diminutiv av rnstiens, och kan översättas med lilla bondkvinnan, bondflickan. 



