302 



VADARE. 



är en förändring av det tyska Brachvogel, som icke är egentligt 

 namn för någon särskild art, utan i allmänhet betyder: en fogel 

 som vistas på trädesåkrar (Brachfelder). Bechstein använder 

 det för si. Numenius; andra för Charadrius pluvialis, eller Ch. 

 squatarola, eller på annat sätt. Vi använda det ej för någon en- 

 skild art eller för ett slägte, utan, i brist på annat, tjenligt namn, 

 för hela familjen Charadriinae, hvilka i allmänhet, åtminstone 

 under flyttningen och vintern, eller största delen av året, vistas 

 på trädesåkrar, sandiga stränder och andra föga bevuxna ställen 

 och således då äro "Brockfoglar". Detta gäller till och med i 

 viss grad om Vipan, som dock utgör det förnämsta undantaget. 

 (Se i slutet av sidan 304, om Vadarnes indelning). 



Utom den förut omtalade rikedomen på namn för Chara- 

 drius pluvialis, brukliga i folkspråken, har denne fogel sedan 1835 

 fått namnet Ljungpipare, som tyckes vara en sammansättning 

 från de 2ne bland landfolket brukliga namnen Ljungvipa och 

 Ljungspole, med namnet Regnpipare. Jag känner icke huruvida 

 detta sista namn varit brukligt i tal eller blott är bildadt efter 

 det tyska Regenpfeifer; det förekommer i Linnés Syst. Nat. 1740 

 och 48, men icke i någondera upplagan av Fn. Sv. eller uti 

 hans nyare skrifter. Linné torde möjligtvis ha fått det från 

 Rudbecks vida äldre, men aldrig publicerade plancheverk över 

 Svenska foglarna ("Rudb. pict." L. Fn. Sv.), hvarest det förekommer 

 i en liten nota, skriven av Rudbeck sjelv och fästad vid pl. 192. 

 — I samma planchesamling få på lika sätt Ch. hiaticula, pl. 188, 

 och Ch. minor, pl. 189, namnet "Strandpieper" ; hvilket sedan 

 förekommer såsom svenskt namn ("Strandpipare") på Char. hiati- 

 cula i Linnés nyssnämnda arbeten samt i båda upplagorna av 

 Fn. Sv. Namnet Pipare, som sannolikt var hemtadt från det 

 vida äldre, tyska "Pieper", är således i skrift ett gammalt slägt- 



namn för Charadrius och har blivit bibehållet såsom sådant av 

 Nilsson och nyare faunister, hvarföre skäl kan vara att ytter- 

 ligare bibehålla det, åtminstone för de arter som tyckas sakna 

 namn i svenska folkspråken: Kustpipare (Ch. squatarola) och 

 Fjäldpipare (Ch. morinellus). Det torde även av mången anses 

 böra begagnas, såsom redan skett, för de övriga arterna; men i 

 detta arbete använda vi hellre ett par bland landtfolket, åtmin- 

 stone i vissa landskap, allmänt brukliga namn: Ljungspole för 

 Ch. pluvialis, och Sandrulling, för de tre små arterna, som ut- 

 göra en egen avdelning av slägtet. (Om detta sednare namn, 

 se pl. 37, samt texten längre fram, under " Pipareslägtet" Chara- 

 drius). Ett annat sätt att beteckna de två namnlösa, större ar- 

 terna vore det som i skånska folkspråket är användt i namnet 

 Ljungvipa för Char. pluvialis. De kunde då kallas Kustvipa och 

 Fjäldvipa, hvarjemte även Ljungvipa borde anses för det rätta 

 namnet, hvilket skulle gå an för dessa, Vipans närmaste släg- 

 tingar. Vi omnämna detta här såsom ett exempel på namnbild- 

 ning, utan att göra vidare bruk derav. 



Vid namnet Ljungspole kan man vara oviss huruvida det är 

 en förändring av Ljungspov, eller kanske snarare att spole, som 

 här alltid uttalas med en starkare tungrörelse eller tungsmäll 

 för det sista l, är bildadt efter det ljud som ofta höres från 

 en större flock som kommer flygande, då man, i det av mång- 

 faldiga, om hvarandra ljudande, något olika höga stämmor, sam- 

 mansatta ljudet, särdeles mot regnväder, tycker sig höra ett vac- 

 kert klingande: spiolifiolispioli . . . . etc. — Det synes t. o. m. 

 troligt att namnet Spöv ("Spof") är en för skriftspråket gjord än- 

 dring av ett något liknande namn, som varit bildadt efter fogelns 

 läte. Så vidt jag känner säges ingenstädes bland allmogen Spöv, 

 men väl Spöe; t. ex. på Gottland, Bödspöe för Limosa melanura, 



