308 



VADARE. 



ej alltid för blott en ensam hund: Knarren springer med mycken 

 snabbhet omkring i krokar och bukter så, att han utmattar och 

 förvillar hunden i fall denne ej är av rätt god sort, så att han 

 till slut måste överge försöket att gripa fogeln, som dock icke 

 flyger opp, utan fortsätter sin väg springande. En god hund 

 kan dock alltid lyckas att uppstöta honom, då han flyger helt 

 lågt och knappt över 50 a 100 alnar långt. 



Knarren återkommer till oss, från sin långväga vinterresa, 

 sent, eller först långt fram i Maj, sedan all vinterkyla är väl 

 förbi, och han tyckes flytta bort tidigt, redan i Augusti och Sep- 

 tember, eller så snart ungarne äro flygfärdige. Aggen värpas 

 sent; knappt förr än midsommar, nästan på bara marken i sädes- 

 åkrar eller bland högt gräs. De äro talrika: 9, 10 eller flera, 

 hvitaktiga med täta rödaktiga fläckar, och sägas ruvas 3 veckor. 

 Stundom träffas de i rågåkrar, ända fram i Augusti, då säden 

 avmejas, h vilket dock torde härröra derav att första kullen blivit 

 förstörd, då en ny måst läggas. Fogelns brunstighet och han- 

 nens förhållande till honan samt ungarna, tyckas nära likna det- 

 samma hos Vakteln, liksom fogeln till sitt levnadssätt och sitt 

 oroliga lynne har mycken likhet med denne. Ungarne springa 

 och följa modren så snart de äro kläckte och äga genast förmå- 

 gan att väl gömma sig. 



Synon. Jfr. näst upptill, under slägtet. — Rollus crex L. S. N. ed. X; 

 — Vieill Ene; — Gallinula creic Lath.; — Temm. Man.; — Nilss. Fn. 1858, 

 II, 280; — Crex preäensis Bechst.; — Keys. & Bias sp. 297; — Gerbe, Degl. 

 II, 253; _ Holmgren Handb. II, 893. — Sv. namn: Kornknarr; Sk. Ång- 

 snärpa, Angskära, ra. fl. - Om namnet Ångknarr se förut, sid. 303. 



2. KÄRRHÖNESLÄGTET (Phalaridium Kp.). 



De hithörande arterne likna nära Kornknarren och ha näbb, 

 vingar och stjert bildade såsom den; men de skilja sig derifrån 



genom tarsens baksida (såla) som är fint nätlikt fördelad; alla 

 tårna äro längre och ha längre klor: mellantån utan klo är fullt 

 så lång som tarsen eller något längre; baktån är, med klo, längre 

 än l av tarsen; färgen är betydligt mörkare, gråbrunaktig. 



140. Egentliga Kärrhönan (Phalaridium porzana), pl. XL V, 

 fig. 3 ("Gäll. porz."); mörkt gråbrun, halsen med strupen ända 

 nedåt bröstet, tätt hvitfläckig. Ryggen, och vingarne utåt, något 

 mera brungulaktiga med hvita vinkliga streck och små fläckar, 

 innefattade i svart; men flygpennorna svartgrå. Kroppssidorna 

 mörkbruna med hvita tvärband; buk hvitaktig. — Hannen har, i 

 vårdrägt, hela ögonbrynstrakten och underhakan askegrå. - — Näbb 

 och fötter grönaktiga. Vinglängd 120 mm.; tärs 31; mellantå 

 med klo 39; baktå 12. — Honan är nära lik hannen. — 

 Ungen i dundrägt är kolsvart och ganska lik Angknarrens, men 

 igenkännes lätt på tarsernas nätlikt delade baksidor. 



Kärrhönan bebor hela mellersta och södra Europa, samt 

 vestra Asien, men är icke funnen utåt östra delen av denna 

 verldsdel. Hos oss tyckes hon finnas tämligen spridd, här och 

 där i södra och mellersta Sverige; ovisst huru långt norrut, men 

 sannolikt föga över ekegränsen. Vid Stockholm och Upsala höres 

 hon dock stundom. Om vintern lärer hon vara allmän i Indien, 

 och träffas då även i Afrika, men i Sydafrika är hon icke funnen. 

 — Hon vistas mest på sumpiga och våta ställen, helst med dy- 

 botten och gungvall, bland tätt Starrgräs (Carex, Eqvisetum o. d.), 

 men undviker rör och vassbänkar, hvarföre det tyska namnet 

 Rohrhuhn ej är passande. I vattnet simmar hon både väl och 

 ofta, nickande med huvudet, men hon träffas även stundom på 

 fast ängsmark, till och med i åkrar. Till sin föda liknar hon 

 Knarren, men i förmågan att springa och dölja sig i gräset över- 



