SUMPHÖNS. 



träffar hon honom. Även uppgives hon blott värpa på sumpiga 

 ställen och lägga en bättre bale under äggen, som äro grågula 

 med mörka fläckar och punkter. Lätet säges vara ett tämligen 

 hårdt, hastigt hvisslande huit! hu-it! som mest höres afton och 

 morgon. 



Synon. (Jfr. under si. Ortygometra); — Rallus porzana L. XII; — 

 Vieill. Ene. 1062; — Gallinula porz. Lath.; — Bechst, — Temm. Man. II, 688; 



— Nilss. Fn. 1858, II, 284; — Lindblad, Jäg. Förb. Tidskr. 1869, 251. — 

 Ortygom. maruetta Leach Catal. 1816; — Crex porz. Naum. Vög. D. IX, 523; 



— Ort. porz. Keys. Bias. sp. 298; — Holmgr. Handb. II, 898; — Porzana 

 maruetta Gray; — Gerbe, Degl. II, 256. 



Lilla Kärrhönan (Phalaridium parvum) 47. PJ. LXXVI, fig. 5, 

 ("Gallin, pusilla"); översidan gulaktigt brun, på ryggen med få, stora, hopfly- 

 tande svarta fläckar och några få smala, hvita streck. På hannen i vårdrägt 

 äro huvudets sidor med ögonbrynstrakten, samt hela strupen med underhakan 

 och hela bröstet klart blågrå. Bukens bakre del gulbrun med talrika, avlånga 

 hvita fläckar, hvardera framtill begränsad av en mindre, svartaktig fläck. Näbb 

 och fötter grönaktiga. Vinglängd 103 m. m.; tärs 31; mellantån 35, med klo 

 43. — Honan är något mindre och har strupen till en stor del hvitaktig, men 

 nedtill med hela bröstet gulgrå. — I höstdrägten är undersidan hvit, med grå- 

 bruna fläckar på bröst och sidor. — (På vår planche har figuren av denna 

 art råkat bli ganska illa färglagd). 



Denne fogel tyckes till utbredning och levnadssätt nära överensstämma 

 med den föregående; men han är funnen vida längre öster ut i Asien. Hos 

 oss äro blott ett par exemplar erhållna, på Gottland och i Calmar län, 

 men skäl kan finnas att tro honom oftare förekomma, och till och med kunna 

 upptagas såsom en verkligen svensk fogel, ehuru han, liksom de föregående, 

 ytterst sällan blir sedd. Hans läte skall vara starkare och ofta klinga unge- 

 fär såsom kick! kick! 



Synon. Rallus parvus Scop. Ann. I (1769) pag. 126. Yi upptaga här 

 detta äldsta av alla åt denna fogel givna artnamn, hvilket anföres av Gerbe, 

 men, besynnerligt nog, icke användes, ehuru man derigenom kan komma ifrån 

 den för densamma rådande namförbistringen. — Rallus minutus Pall. it III, 

 700; et Zoogr. II, 155; — Ort. min. Keys. Bias.; — Porzana min. Gerbe, 

 Degl. II, 259. — Rallus pusillus Gm.; — Lth, sp. 24; Gäll. pus. Bechst.; 

 — Temm. Man.; — Nilss. Fn. 286; — Crex pus. Naum. Vög. D. IX, 547. 

 Ortygom. pus. Bp.; — 



Svenska Fåglar n a . 



309 



Anm. I samma trakter som denne fogel, samt ända ned i Sydafrika 

 förekommer en annan art, Rallus hailloni Vieill (Phal. pygmamm Kaup), som 

 ganska nära liknar den nyss beskrivna, men skiljer sig genom små, mörka 

 fläckar på hjessan, flera och större hvita fläckar på ryggen samt genom bukens 

 bakre del med undergumpen, som är svart med hvita tvärband. Den anföres 

 här, då den möjligtvis även kan träffas hos oss. 



Holmgr. Handb. 899. 



3. RALLSLAGTET (Rallus L.). 



Detta slägte skiljer sig; icke genom någonting annat från det 

 nästföregående, än genom näbbet, som här är tydligen längre än 

 huvudet. Båda kunde derföre rätt väl sammanslås såsom ett 

 slägte under det äldre namnet Rallus. 



141. Vattenfallen (Rallus aquaticus L.), pl. XLV, fig. 1; 

 hela översidan, med vingarnas täckfjädrar, gulaktigt brun, svart- 

 fläckig; huvudets sidor, strupe och bröst rent grå; kroppssidorna 

 och bukens bakre del svarta, hvitbandade. Underhakan hvit. 

 Näbb rödt med näbbrygg och framända svartaktiga. Fötterna 

 brunaktiga. — o* Näbb fr. pannan 40 mm.; vinge 115; tärs 41; 

 mellantå 41, med klo 51; baktå 17. — Honan är betydligt min- 

 dre (vinge 103 mm,), men till färgen såsom hannen. — Ungen i 

 första fjäderdrägten har strupen upptill hvit, nedtill och hela 

 bröstet gråaktiga, mörkfläckiga. 



Denna art är lika vidsträckt utbredd över gamla continenten 

 som de föregående. Han är allmän i hela mellersta och södra 

 Europa samt uppgives vara funnen i östra Sydsibirien, i Indien, 

 i Sydafrika o. s. v. — Hos oss är han erhållen på många ställen 

 i södra och mellersta Sverige, ända till Gefle, till och med om 

 vintern. Sannolikt är han vida mindre sällsynt än vi känna, 

 men hans sätt att dölja sig bland gräs och säv, liksom de före- 

 gående, gör att man sällan får se honom. Dessutom tyckes han icke 

 ha något utmärktare läte hvarigenom hans närvaro röjes och blott 



78 



