310 



VADAEE. 



mindre ofta låta höra sitt nästan h visslande: huit! huit! som man 



liknat vid ljudet av ett spö, hvarmed man slår i luften, Han 



vistas mest vid och i vattnet; levnadssätt och fortplantning likna 



nära Rörhönans; han skall ännu mera än de föregående stanna 



qvar över vintern i södra Europa, t. o. m. i större delen av 



Frankrike, hvarest han är vida allmännare än Ängknarren och 



väl bekant för landtfolket, som fånga honom i snaror utmed 



vattenpölar och dyiga bäckstränder, der han helst uppehåller sig, 



även om dessa ställen äro bevuxna med buskar. 



Synon. (Jfr. under Ortygometra) ; Rallus aquaticus L. et omn. — Nam- 

 net Rall är egentligen fransyskt, sannolikt ursprungligen bildadt for Korn- 

 knarren, men. sedan urminnes tider även vanligt för denna. Bélon beskriver, 

 på 1500talet, Rallus aquaticus under namn av Rasle (sedan Råle) noir, och 

 Knarren under namn av Rasle roiige eller Rasle de Genet, emedan han gerna 

 vistas bland Genista (Genet) som till växtsättet liknar Ljung, men är frodi- 

 gare. Vi bibehålla här och tills vidare namnet Rall, som blivit begagnadt 

 av föregående faunister, då fogeln väl aldrig fått något eget svenskt namn. 

 Man skulle annars kunna föreslå ett sådant som Snäpphöna eller annat. 



4. RÖRHÖNESLÄGTET (Gallinula Lath.). 



Tårna sakna simflikar. Näbb kort. Näbbryggen utvidgas i 

 pannan till en större, hård och plattad skiva. 



Denna skiva, eller pannplåt, finnes visserligen alltid, men 

 är hos ungarna föga märkbar, blott såsom en helt liten, plattad 

 utvidgning, ända tills de äro fullt utvuxne. Även hos de äldre 

 blir den betydligt mindre om vintern och är mindre hos honan 

 än hos hannen; störst är den hos gamla hannar i varmare länder. 

 — Vidare skiljer sig detta slägte från det förra genom sin ännu 

 kortare stjert, som blott är något avrundad och består av fastare, 

 något bredare pennor; tårna äro ännu längre och baktån längre 

 än halva tarsen; färgen är dessutom mörkare och jämn, icke 

 fläckig. Men liksom på de föregående äro tårna skilda ända till 



roten, tarsens hud baktill nätlikt fördelad, framtill försedd med 

 böjda tvärsömmar, och vingarne bildade alldeles såsom Kornknar- 

 rens. Huggningen är liksom hos Fulica enkel, blott om hösten; 

 alla de föregående rugga även om våren. 



142. Rörhönan (Gallinula chloropus Lath.), pl. XL V, fig. 4; 



svartgrå; rygg och vingar mörkt brungrönaktiga; några av- 

 långa hvita fläckar på kroppssidorna. Undergumpen på sidorna hvit. 



Näbbspetsen gul, rotstycket och pannplåten röda. Fötterna 

 grönaktiga med höggula smalbensringar (ovanför hasleden). a": 

 vinglängd 165; tärs 50; mellantå 60, 75; baktå med klo 30. — 

 Honan något mindre, annars lik hannen. — Ungen i första fjäder- 

 drägten är ovantill mörkbrun, undertill mörkgrå, hvitblandad; 

 strupen upptill hvit; näbb med pannplåten och fötter grönaktiga. 

 Dundrägten kolsvart; näbb och en liten pannplåt röda; igen- 

 kännes lätt på baktåns längd. 



Rörhönan har en ganska vidsträckt utbredning. Hon tillhör 

 egentligen mellersta och södra Europa till v. p. 55° lat., samt 

 vestra Asien; men hon skall dock, enligt Collett, ej så sällan 

 häcka i södra Norrige samt ända opp omkring Trondhjemsfjorden 

 (v. p. 65°); och vid Bodö (v. p. 68°) skall hon vara funnen. I 

 Sverige äro blott några få enstaka exemplar erhållna på vidt åt- 

 skilda ställen: i Skåne, vid vestra kusten och senast, enligt un- 

 derrättelse från Hr C. G. Löwenhjelm, våren 1871 i St. Malms 

 socken av Södermanland. Man kan således med rätta draga i 

 betänkande att anse henne för en verkligen svensk fogel. — 

 Utom Europa finnes hon i norra Afrika, åtminstone om vintern. 

 Uti Sydafrika, ända ned i Capcolonien, är hon allmän under 

 våra vintermånader (Nov.— April), men tyckes dock icke vistas 

 där blott på vinterbesök. J. Wahlberg har hemfört exemplar 



