312 



VADARE. 



Synon. Fulica chloropus L. X et seqq; — Gallinula chl LatL; Becbst.; 

 Temm.; — Naum. Vög. D. IX, 587! — Nilss. Fn. II, 287; — Gerbe, 

 Degl. II, 262; — Holmgr. Handb. — Ungen: Gäll. fusca, maculata etc. 



5. SOTHÖNESLÄGTET (Fulica L.). 



Tårna på båda sidor försedda med en bred, läderartad, i 

 brädden inskuren hudflik. Näbb kort, med pannplåt såsom före- 

 gående slägte 



Utom i tårnas bildning liknar detta slägte nästan i allt det 

 förra. Arterna äro ännu något större, men likna Sumphönsen 

 till färgen, till bildningen av vingar och stjert, till tårnas längd, 

 den täta fjäderbeklädnaden, samt tarshudens beskaffenhet, även- 

 som till levnadssättet och ruggningen. 



143. Sothönan (Fulica atra L.), pl. XLV, fig. 5. — Helt 

 och hållet svartgrå; de främre armpennorna i ändan hvitaktiga. 

 — Näbb och pannplåt hvita; men efter fogelns död bli de snart 

 rödaktiga. Pannplåten slutar bakåt snedt över ögat. Fötterne 

 grå med gul smalbensring. —Hanne: vinglängd 200 mm.; tärs 

 56; mellantå 78, 96; baktå 35; stjert 55. — Honan alldeles lik 

 hannen, knappt mindre. — Årsungen i fjäderdrägt mörkgrå, under- 

 till med breda hvita fjäderkanter; pannplåten helt liten och lik- 

 som näbbet gråaktig. — Dundrägten svart; ansiktet med röda 

 vårtor; framom ögonen och en linea under ögat klädda av röda 

 duntrådar, hela halsen och vingarne utåt av gulaktiga. 



Även Sothöneslägtet är utbredt över hela jorden, men det 

 visar flera, bestämdare artskillnader; isynnerhet har Amerika 

 flera tydligare åtskilda former. Vår Sothöna förekommer i hela 

 Europa och Asien utom de nordligaste trakterna samt, blott om 

 vintern (?) i norra Afrika. I mellersta och södra Afrika ersattes 

 hon av en nära liknande art (F. cristata), som har pannplåten 



ganska stor och bakåt mjuk, utskjutande i 2ne stora, fristående 

 knölar. 



Mot norr går Sothönan längst opp i Norrige, hvarest hon 

 skall vara funnen på många ställen, ända till Trondhjemstrakten. 

 Att hon skulle fortplanta sig i Ostfinmarken synes högst tvivel- 

 aktigt. — I Sverige förekommer hon här och där i sjöarna i de 

 flesta provinser från Skåne till 60° lat. (i Upsalatrakten och 

 södra Värmland); men hon är icke allmän överallt och sannolikt 

 finnas icke rätt många ställen hvarest hon är hemmastadd och 

 fortplantar sig. Ett av de förnämsta, liksom sannolikt ett av de 

 nordligaste, hvarest hon nu för tiden finnes i mängd, är den 

 nog märkliga Hjelstaviken, vid Ekolsund, v. p. 1| mil vester 

 om Sigtuna (nära 60° lat.; jfr. Meves, Vet. Ak. Öfv. 1868, 281). 

 — I hela mellersta Europa flyttar hon bort tämligen sent, i Oct. 

 eller Nov., och återkommer tidigt på våren; men i södra Europa 

 qvarstanna många över vintern. Liksom Sumphönan flyttar hon 

 flygande, om natten; men till flyttningen samlas hon i flock och 

 vid den tiden träffas hon ofta i lugna hafsvikar. Om sommaren 

 flyger hon sällan och ogerna samt, till utseendet, dåligt; men 

 hon simmar och dyker så mycket bättre. Hennes egentliga tillhåll 

 är uti stillastående vatten, i små, djupa sjöar eller polar med 

 täta vassbänkar och rörvassar kring stränderna, hvarest hon 

 nästan ständigt håller sig i vattnet. — Födan är densamma som 

 Sumphönans: växtämnen och smådjur ur vattnet; men hon upp- 

 hemtar den gärna genom att dyka ned bland cle vid bottnen 

 växande Chara-, Potamogeton- m. fl. arterna. Fisk, Grodungar 

 o. d. förtär hon icke. — Lätet är kort och starkt, men ganska 

 olikartadt, ofta nästan skällande som av en liten hund. 



Förloppet av hela fortplantningen liknar nära Sumphönans. 

 Boet är stort, 1J fot i diameter eller mera, hopsatt av Vatten- 



