318 



VADARE. 



framuti bröstbenskammen och fortsätter uppåt halsen till mun- 

 hålan. — Högst anmärkningsvärdt är att slagsmål stundom upp- 

 komma mellan dessa eljest så fridsamma och sällskapliga foglar, 

 då de äro samlade i större antal, såsom under höstflyttningen. 

 Förloppet dervid är vanligen det, att en stackare i flocken an- 

 falles ay flera andra och tilltygas så illa att han ej kan med- 

 följa på resan, utan qvarlemnas till rov för människor eller andra 

 rovdjur. Ett sådant uppträde vid Smyrna beskrives utförligt av 

 Gonzenbach (på anf. st.). 



På marken spatserar Tranan stundom lätt och raskt framåt, 

 stundom långsamt med säkra steg och gravitetisk hållning; men 

 hon kan även springa, till och med ganska starkt, hvilket man 

 dock endast får se hos äldre, som blivit vingskjutna, eller hos 

 ungar. En av mina jämnåriga vänner, Julius Brodin, omkring 

 18 år gammal, träffade i Juli 1818 (eller 19?) en Tranunge på 

 en stor torvmosse nära Söfvestad (1 mil norr om Ystad), och 

 försökte att taga honom. Beväpnad med en räfsa sprang han så 

 starkt han förmådde och lyckades efter en lång stund med räf- 

 san slå ned och fånga Tranungen, som sedan levde många år 

 tam hos Prosten Stenström i Söfvestad: men ynglingen fick av 

 ansträngningen en bröstskada som snart slutade hans levnad. 



På de stora flyttningsvägarna finnas vissa ställen, hvarest 

 Tran-flockarne årligen slå ned och hvila över natten och märk- 

 värdigt nog befinnas stundom dessa hviloplatser i samma trakt 

 vara olika om hösten och om våren. På somliga sträckor flyga 

 de under flyttningen även om natten: möjligtvis emedan tåget 

 blivit fördröjdt så att det icke hinner fram förr än mot morgonen? 

 — Under dessa längre flyttningståg flyga flockarne vanligen 

 ganska högt, så att man stundom knappt kan se dem mot him- 

 melen; man har uppskattat höjden till v. p. | svensk mil (4500 



fot) och sannolikt kunna de komma än högre; men lätet höres 

 dock tydligt från denna höjd och klingar så mycket vackrare 

 genom det stora avståndet. I södra Sverige har jag endast sett 

 Tranan flyga om dagen, och aldrig så högt, dock vanligen om- 

 kring 3 a 400 fot. Hastigheten förefaller ej särdeles betydlig, 

 då dessa stora foglar med nästan stilla vingar segla stadigt och 

 jämnt fram genom luften; men de tyckas dock hinna omkring 1 

 svensk mil på 10 minuter — eller 6 mil i timmen; dock har 

 aldrig tillfälle varit att närmare bestämma detta. 



Tranans föda hemtas mera från växt- än från djurriket. 

 Allehanda gröna växtbiacl och brodd, bär och frukter, gräs och 

 sädesfrö, lökar och rötter utgöra hennes spis vid alla årstider 

 . och ärter, så väl gröna, som mogna skidor, höra till de begär- 

 ligaste, hvarföre större flockar kunna ansenligen skatta sädes- 

 och ärtåkrarna, både fruktbärande och nysådda. Av djur söker 

 hon helst daggmask, större insektlarver och insekter av alla slag, 

 t. ex. gräshoppor, ållonborrar, fjärillarver o. cl., men även mindre 

 såsom stora flugor. Hon håller ock gärna till godo med små gro- 

 dor, tagna på torra landet, ävensom små möss och fogelungar. 

 Fisk synes hon icke röra; i tama tillståndet tager hon ej en 

 gång den småfisk som bjudes henne. 



Under flyttningstiderna vistas och hvilar Tranan mest på 

 fruktbara fält och torr mark i allmänhet; på sina vinterstationer, 

 både i Afrika och i Indien, väljer hon till hviloplatser för nät- 

 terna små kringflutna sandbankar eller öar i sjöarna och floderna^ 

 hvarifrån hon om dagen gör utflykter för att söka föda; men på 

 fortplantningsorten slår hon sig ned i sänka och dyiga torv- 

 mossar eller myrar med vassbänkar och högt starrgräs samt 

 gungvall och polar av öppet vatten, helst bevuxna med spridda 

 buskar av al, pil, sälg o. d. samt otillgängliga för människor och 



