TRANAN. 



319 



större djur, ofta uti skogstrakter. Makarne leva i ständigt en- 

 gifte och så snart de återkommit från vårflyttningen (hos oss, 

 mest i April— Maj, något olika, olika år) skilja de sig från sitt 

 sällskap och intaga sitt förra boställe eller utsöka åt sig ett, i 

 trakten av sin födelsebygd. Nu är det slut med all deras säll- 

 skaplighet, de älska ej besök utan vilja vara ensamma och för- 

 driva, så vidt de förmå, alla främmande sonr komma inom det 

 tämligen vidsträckta område av kärret, som de anse för sitt. 

 Här anlägga de boet så snart gräs och buskar börja att grönska, 

 på ett undangömdt ställe, och båda visa nu, så väl som under 

 hela fortplantningstiden, en märkvärdig förmåga att hålla stället 

 fördoldt, i det att de endast gå någorlunda synliga eller flyga 

 opp på långt avstånd derifrån, men alltid förstå att i boets grann- 

 skap springa krypande, smygande och gömda så att de ej synas. 

 Boet är således ytterst svårt att finna, så mycket mera som det 

 alltid ligger doldt på ett nära otillgängligt ställe, på en något 

 torrare fläck eller tuva. Det är blott en föga urgröpt men täm- 

 ligen stor bale, över en aln i diameter, löst sammanlagd av ris, 

 strå, säv o. d. Aggen äro 2, stora som gåsägg (nära 100 mm. 

 långa), med matt yta, blekt gröngråaktiga med ljusbruna fläckar 

 och streck, mest åt storändan. Det är (enligt Naumann) sanno- 

 likt att båda makarne skiftesvis ruva äggen, och båda ha under 

 fortplantningstiden en liggfläck på hvardera sidan om bröstbenet. 

 Ungarne sägas stanna en eller annan dag i boet och matas i 

 början; men snart kunna de springa och söka sin föda. De vår- 

 das likväl ömt av föräldrarna, men följa dem icke, utan ligga 

 mycket stilla, tysta och tryckande sig vid minsta sken av fara, 

 hvarfore de äro högst svåra % att finna. Först då de kunna flyga 

 lemna de stället. Nu, då ungarne äro fullvuxne, pläga några 

 familjer slå sig tillsamman och under en kortare tid dagligen 



flyga ut till sina betesplatser samt åter till det ställe där de till- 

 bringa natten, hvilka ställen kunna ligga en eller flera mil åt- 

 skilda. En sådan liten flyttning ses även stundom om våren. 



Under fortplantningstiden bada Tranorna i vattnet vid sitt 

 hemvist och översmeta fjädrarne på rygg och vingar med den 

 jernhaltiga dyen ur kärrets botten. Denna dy fastnar nu på de 

 slitna fjädrarna och ger dem en mörkbrun färg med sträv yta, 

 som dels går längre ned mot fjäderns rot, dels blott synes på 

 en del derav, som ej varit betäckt av en följande fjäder. Men 

 snart börjar ruggningen, då de besmorde fjädrarne avfalla och 

 ersättas av nya, som äro rena. Genom kemiska medel har det 

 lyckats bestyrka färgens härkomst (hvarom se Meves, Vet. Ak. 

 Ö. 1860, 218: Grus cin.). 



Det kan vara skäl att här till slut omtala en fabel som fått 

 insteg i Europas fauna och ännu avskrives från det ena arbetet 

 till det andra samt finnes berättad i de flesta, även nyaste över- 

 sikterna av Europas foglar: att Grus pavonina L. från mellersta 

 Afrika, stundom skulle förekomma i Europa, t. ex. på Sicilien 

 och att den "fordom varit allmän på Balearerna", hvarfore hon 

 till och med av Brisson fått genusnamnet Balearica! — Anled- 

 ningen härtill är den, att Plinius (XI, Gap. 37) säger "Naturen 

 gav huvudprydnader (cirros) åt havsänderna, Hackspetten och den 

 baleariska Tranan". Dessa ord ansågos av Aldrovandus (i Ita- 

 lien, på 1500talet) utvisa, att Plinius känt nyssnämnda art, som 

 har en stor, ovanligt bildad tofs på huvudet, hvarfore han be- 

 nämnde den Grus balearica Plinii, och utan att undersöka ha alla 

 följande låtit narra sig härav. Men om man närmare tänker på 

 Plinii nyss anförda yttrande så inser man lätt att han med sina 

 "cirros" ej menat annat än en röd fläck eller prydnad på huvu- 

 det, liksom hos Hackspettarna, samt att han fått veta, att en på 



