320 



VADARE. 



Balearerna fångad eller dödad Trana, som säkert icke varit annat 

 än en vanlig, under flyttningen ditkommen Trana, Grus einerea, 

 haft röd hjessa. Plinius har nämligen, lika litet som Aldrovandus 

 och Italiens, liksom Sveriges, Tysklands etc. invånare i allmän- 

 het känt, att alla de Tranor som de i mängd se flyga över sig, 

 äga samma prydnad. Hvilka havsfoglar ("Fulicarum genus") Pli- 

 nius menat, är obekant (Jämf. Sundevall, Thiere des Arist., 143). 



Synonymi. La Grue, Bélon, Nat. cles Oyseaux, 1555, pag. 187; — 

 Genus Grus Linn. S. Nat. 1735 et 1740; — Brisson, V, 374; — Aräece sp. 

 L. S. N. ed. V; — Ardea grus ed. X et seqq., Lath. etc. — Grus einerea Bechst. 

 N. G. D. — Naumann Vög. D. IX, 345; ~- Nilsson Om. Sv. 1821: II, 34; 

 — Skand. Fn. Ed. 3: II, 159; — Gerbe, Degland II, 274; — Rådde, Ost- 

 sibir. Vögel, 317; Jerdon Ind. III, 664; - Brehm, 111. Thierl. IV, 723. 



JUNGFRUTRANAN (Gräs virgo L.), 48; — pl. LXXVII, fig. 4; ljus- 

 grå med svart strupe; en stor hvitaktig tofs bakom hvardera ögat av långa, 

 silkeslena, hårlikt fördelade tjädrar. — Vingens bakre täckfjädrar ganska 

 långa, räta men mjuka. Hjessan fjädrad, grå. Näbb kortare än huvudet. År 

 betydligt mindre än vanliga Tranan: på en större hanne är vinglängden 500 

 mm.; tarsen 185. Honan är något mindre: vinglängd 450, tärs 170, men för- 

 övrigt nära lik hannen. 



Bland de kända arterna av Traneslägtet är denna den minsta. Hon lik- 

 nar nära vår vanliga art genom färg och totalutseende, liksom till hela sitt 

 levnadssätt; men är väl skild från den genom de nyss anförda kännetecknen. 

 Till vår fauna hörer hon visserligen icke, men hon anföres här emedan ett 

 förvilladt exemplar erhållits i Nerike i Juni 1857. Hennes fädernesland är 

 hela mellersta Asien ungefär till 50° lat., från gränsen av Mandschuriet (Dalai 

 Noor, Pall.) och Mongoliet, söder om Baikal (Rådde), — till sydöstra Ryss- 

 lands stepper och (enligt Nordmann) ända till Bessarabien, men icke längre 

 mot vester. Södra gränsen för hennes sommartillhåll är mig obekant, men 

 torde gissningsvis kunna antagas utgöras av Himalayabergen och sedan, åt 

 vester, ligga mellan 30 och 40° lat.? Den i böcker vanliga uppgiften att hon 

 skulle finnas i Turkiet synes ej vara bekräftad och i Grekland synes hon 

 blott förekomma tillfälligtvis (enligt Linderm. 1860) eller kanhända i flytt- 

 ningstågen från Sydryssland, tillhopa med vanliga Tranor? I den övriga, 

 största delen av Europa, ha blott några få, förflugna exemplar blivit sedda. 



— Deremot lärer hon till icke så ringa mängd om sommaren bebo södra delen 

 av Tunis (clet gamla Numidien) hvarifrån hon först fördes till Europa på 

 I600talet och hvarifrån Riksmuseum fått 2ne exemplar, skjutna i April 1853 

 av Med. D:r Åberg; samt södra delen av Algieriet, hvarest hon anföres av 

 Loche. 



Vintern tillbringar denna Trana tillhopa med vår vanliga art i Indien 

 samt vid hvita och blå Nilen. Båda arterna leva där sammanblandade, och 

 de flytta nästan samtidigt. Av ett ställe som, efter Nordmann Fn. Pontica, 

 anföres av Gloger i Cab. J. 1857, 106, synes det som om Grus virgo skulle 

 flytta över Svarta havet, till och från Krim. Han såg nämligen i April 1836 

 en flock av 11 stycken midt ute på detta hav. — Om denna arts förekomst 

 i de egentliga Negerländerna (Sudahn) mot vester, känna vi ingenting; men 

 nog synes det troligt att de som bebo södra Algieriet och Tunis, om vintern 

 draga ned över öknen till Niger, Tsad o. s. v. — Uti det egentliga vestra 

 Afrika: Guinea, Senegal etc. är hon icke känd, men av den utmärkte resanden 

 Livingstone säges hon vara sedd ända ned vid Zambesefloden, 13— 16° sydlig 

 lat.! (enl. Hartlaub, Cab. Journ. 1.861, 269). Man kan dock med skäl fråga 

 om icke här ett misstag skett på den nära liknande och i den trakten vanliga 

 Grus paradisea ? 



Jungfrutranan flyger på samma sätt som den vanliga arten. Rangeringen 

 i vinkel och vingrörelsen, ävensom lätet äro så lika hos båda arterna, att det 

 fordras övning för att kunna åtskilja dem. Båda förtära alldeles samma sort 

 födoämnen; men de skilja sig något till levnadssättet, i det att Jungfrutranan 

 alltid väljer mera torra ställen och i synnerhet om sommaren blott vistas på 

 stora, gräsklädda stepper, samt lägger sina ägg på mindre sumpiga, stundom 

 på alldeles torra ställen. Förövrigt gäller om fortplantningen detsamma som 

 anfördes under föregående art; men boens läge på det torra gör att de lättare 

 finnas, hvarföre ungar icke sällan fås i södra Ryssland, Åven skall denna 

 fogelart lätt fås att fortplanta sig i tamt tillstånd. 



Alla som sett denna Trana levande, så väl vild som tamd, äro ense om 

 att på det högsta prisa hennes egenskaper. Hon är ännu mera lekfull än den 

 större arten och behaget samt smidigheten i alla hennes rörelser tillhopa med 

 hennes nätta, vackra figur och den vänliga förtrolighet hvarmed hon förstår 

 att närma sig människan, eller särdeles dem hon känner, äro i sanning både 

 förvånande och intagande. I dessa hänseenden överträffar hon sin större och 

 nordligare samslägting och det är sannolikt till följe av detta fullkomnande i 

 hennes beteende som de fleste skriftställare äro benägne att tillerkänna henne 

 ännu högre förstånd eller själsförmögenheter än den andra arten. — Då de 

 vilda Jungfrutranorna efter vårflyttningen kommit fram till sina sommarstatio- 



