322 



VADARE. 



kortare. Hos Tranan och flera andra långbenta Vadare träffas 

 väl samma längdförhållande; men då de ha betydligt längre tärs, 

 så blir även mellantåns längd större. Trapparnes tår äro tjocka, 

 kantade av en bred fåll, vid roten förenade genom ett litet hud- 

 veck. Klorna breda, utplattade, trubbiga, föga böjda. 



Den största egenheten i Trapparnes byggnad, som just nu 

 under de sednare åren väckt en icke ringa uppmärksamhet, be- 

 står i en för detta slägte alldeles egen, hudartad säck, som hos 

 äldre hannar ligger fram uti halsen, utmed strupen och öppnar 

 sig under tungan med en ganska vid mynning, men som icke 

 alltid finnes. Den upptäcktes före medlet av 1700talet av J. 

 Douglas i England, hos en hanne av Stortrappen, och omtalades 

 först 1740 av Albin (uti: Birds III, 36); sedan bättre och med 

 figur av Edvards (Glean. II, 73; år 1747). Derefter har den 

 varit sedd och omtalad av Pallas m. fl. och i synnerhet av 

 Bloch, i Berl. Gesellsch. Naturf. Fr. 1782, samt av Nitsch, i 

 Naumanns Vög. D. VII, 10. En dylik säck omtalades dessutom 

 hos en indisk art, O. nigriceps, av Sykes i Z. Pr. 1832, och hos 

 den australiska (O. australis) av Burgess i Z. Pr. 1855. — Men 

 då Yarrell, i London, på 1850talet fick tillfälle att undersöka 

 en i Zool. Garden död Trapphanne, och tillkallade 2ne andra 

 zoologer, Owen och Mitchill, som voro interesserade av att se 

 den märkvärdiga säcken, så fanns intet spår derav och ej ett 

 tecken till en öppning under tungan. Samma undersökning för- 

 nyades sedan med lika liten framgång av Yarrell, Owen m. fl. 

 i England. Man må ej undra om ett tvivel tycktes börja uppstå 

 derom, att de äldre zoologerna sett rätt, eller sett med egna ögon. 

 — Då gjorde A. Newton, föranledd av Glogers föga passande 

 utfall (i Cab. Journ. 1861, 153) mot Engländarnes fåfänga försök 

 att finna säcken, en berättelse om allt som dittills var bekant 



om densamma och om de nyare försöken att finna den, hvilka 

 ständigt misslyckats (Ibis 1862, 107; översatt i Cab. Journ. 

 1862, 135). Denna uppsats blev läst av M:r Gullen, bosatt i 

 Bulgarien, hvarest Stortrappen är allmän, och hade till följd att 

 han anställde undersökningar och förfrågningar hvilkas resultat 

 publicerades i Ibis 1865, 143 och av Flower i Z. Pr. 1865, 747. 

 Härav upplyses att en ganska stor säck, ända till 12 tum lång, 

 med vid öppning, alldeles såsom förr varit beskrivet, verkligen 

 finnes hos äldre hannar av Otis tärda, men blott under brunst- 

 och fortplantningstiden, hvarefter den småningom blir mindre och 

 alldeles försvinner (efter som det vill synas: genom samman- 

 krympning, så att säckens botten slutligen kommer att ligga så- 

 som slät hud under tungan där, hvarest nyligen säckens mynning 

 fanns). Detta framgår i synnerhet av den berättelse Cullen 

 meddelar av en Tartarisk jägare, som hade dödat omkring 100 

 st. Trapphannar och i allmänhet undersökt dem, så att han noga 

 kände till förhållandet. Denna uppgift vinner ny bekräftelse ge- 

 nom Murie som (i Z. Pr. 1868, 471) upplyser att en dylik säck 

 finnes hos Otis kori i Sydafrika, samt att O. australis tf under 

 fortplantningstiden, i Maj och Juni, tidtals, då han ansattes av 

 brunstighet, rätar upp halsen, utblåser övre delen av strupen, 

 slår upp stjerten över ryggen, hvarjemte en säck bildas under 

 nedre delen av strupen som hänger ned ett stycke mot marken, 

 och att fogeln, sålunda utstyrd trippar omkring en stund under 

 det han låter höra ett kuttrande läte, till dess paroxysmen går 

 över. (En dylik brunstyttring beskrives även hos Stortrappen, 

 och förekommer sannolikt hos alla arternas hannar). På samma 

 ställe anföres att vi nu känna säckens tillvaro hos 5 arter av 

 slägtet, nämligen de 3 här nämnda: O. tärda, kori och australis, 

 samt dertill hos O. nigriceps och O. tetrax. Densamme beskriver 



