VIPA. 



133 



hälften hvit, sedan svart med hvit ändkant; sidopennorna hvita 

 med blott en svart fläck. Näbb svart; ben rödgrå; iris brun. 

 Tofsen blir stundom ända till 100 mm. lång. Vinglängd 220 

 mm.; stjert 115; tärs 46; mellantå med klo 34. — Honan är 

 föga mindre, med något orena färger och kortare tofs. — Ung 

 fogel i första drägten, med utsvällda tarser, har rygg och ving- 

 fjädrarna med en helt smal, svart, ytterst hvitaktig, ändkant; 

 strupen upptill smutshvit; tofsen kort o. s. v. — De äldres 'vinter- 

 dräkt igenkännes likaledes genom upptill hvitaktig strupe; en 

 hvitaktig ändkant eller liten fläck på rygg och vingfjädrarna. 



Vipan finnes allenast i gamla continenten, men hon är ut- 

 bredd över en ganska stor del dera v. Såsom häckfogel tyckes 

 hon dock vara inskränkt till en lång, smal sträcka, ungefär 

 mellan 50 och 60° lat, genom hela Europa och Asien. Hos oss 

 finnes hon ännu allmän på h varje sumptrakt eller torvmosse i 

 de södra, foga skogiga landskapen, med Oland och Gottland; 

 men antalet minskas alltjämt, efter som kärren uttappas och 

 odlas. Norrut avtager hon betydligt, men förekommer dock här 

 och där genom hela Götaland, allmännare mot vestra sidan, samt 

 ända upp i södra Värmland, Nerike och Upland. Spridda exem- 

 plar äro sedda vid Gefle och ända till Hudiksvall. — I Norrige 

 skall hon vara ganska allmän i landets sydligaste del samt ett 

 stycke upp åt vestra kusten, hvarest hon, liksom många andra 

 foglar, går vida längre åt norr än i Sverige till följe av det 

 mildare klimatet. Hon uppgives nämligen förekomma ända till 

 ön Smölen (63£° lat), i skärgården utanför Trondhjem. — I det 

 övriga Europa är hon häckfogel: på Irland och i hela England 

 samt åt norr t. o. m. på Shetland (omkr. 61° lat); vidare i Holland 

 och nordligaste hörnet av Frankrike (50°), större delen av Tysk- 

 land (men ovisst huru långt mot söder), Danmark, Finlands syd- 



kust samt i Ryssland, mot norr, till Ladoga (60°). — I Asien 

 vistas hon ungefär mellan samma gränser som i Europa, eller 

 sannolikt något sydligare, genom hela Tartariet och södra Sibi- 

 rien. Hon är allmän i Dauurien, Öster om Baikal, och finnes 

 ända till kusten vid Ochotzka havet och i Amurlandet 



Söder om dessa trakter blir Vipan allmän höst, vinter och 

 vår, då hon utflyttar från häckningsområdet Hon uppehåller sig 

 då i särdeles stor mängd uti Holland liksom i södra England 

 och visar sig talrik, i flockar, över hela Frankrike, Spanien, 

 Italien och Grekland, samt i Algieriet och vid Röda havet samt 

 mera enskild i Egypten; men icke rätt långt ned åt Afrika. Till 

 och med i södra Rysslands stepper (46 — 47°), som alldeles sakna 

 kärr, är hon allmän den kallare årstiden. Det är sannolikt blott 

 under denna tid som hon är ymnig i Ungern, men jag finner ej 

 närmare uppgifter häröver. Man vet att Vipan uti södra Asien 

 besöker China om vintern och troligtvis är det endast då som 

 hon förekommer i Japan. Att hon då infinner sig i Persien följer 

 av sig sjelft. Men uti Indien skall hon, enligt detta lands fau- 

 nister, endast förekomma i nordvestra hörnet (Pendjeb, 30 — 35° 

 lat. samt i Cashmir, strax norr därifrån och de tillägga att hon 

 där fortplantar sig samt att man funnit 'ågg av henne (Jerdon, 

 III, 644), hvilket, i fall det icke beror på ett misstag, synes 

 vara en betydlig anomali. 



Vipan är en av de foglar, som på flera sätt ådrager sig upp- 

 märksamheten. Alla hennes rörelser äro lätta och behagliga; 

 hon springer sällan fort, men alltid med en viss ädel hållning, 

 med vågrätt kropp och tillbakadraget huvud, hvarvid tofsen ej 

 litet bidrager att öka anseendet. Mest utmärkt är dock hennes 

 flykt, särdeles under fortplantningstiden och så länge 'ågg eller 

 små ungar finnas, då man i sanning under långa stunder kan 



