332 



VADARE. 



finna nöje uti att blott betrakta den. Båda makarne anfalla 

 då hvarje ankommande djur eller menniska och flyga tätt om- 

 kring dem, beständigt skrikande med sitt vanliga läte: ki-vitt! 

 ki-vitt!, tydligen i avsikt att skrämma eller locka bort den främ- 

 mande. Ingen annan fogei förföljer med sådan ihärdighet en 

 människa eller ett större djur, eller vågar sig så ofta och så nära 

 intill dem. Det är i synnerhet hannen, som under denna tid, på 

 ett beundransvärdt sätt tumlar om i luften och gör de mest för- 

 vånande vändningar. Men han flyger ofta på samma sätt om- 

 kring sin hona och i närmaste grannskapet, under det hon ligger 

 på äggen, utan att någon främmande visat sig, blott såsom en 

 förlustelse eller för att behaga sin maka, hvarunder han oav- 

 brutet låter höra några egendomliga, starka läten, som äro olika 

 med det vanliga och slutas med ett dovt urr! urr! samt andra 

 ljud som tyckas vara bildade mellan vingpennorna. De utgöra 

 en slags sång, som endast tillhörer hannen vid denna tiden, un- 

 der det han flyger på nämda sätt, men aldrig höres vid andra 

 tillfällen, eller av honan. 



Med undantag av fortplantningstiden är Vipan ganska skygg 

 och svår att komma nära. Hon är utmärkt slug och förstår rätt 

 väl att bedömma hvilka djur eller personer som kunna vara far- 

 liga. Liksom flera andra foglar, igenkänner hon skjutgeväret 

 och skiljer väl mellan en beväpnad och en obeväpnad person 

 eller mellan arbetsfolk och dem som se mera misstänkta ut. I 

 grannskapet av sitt hemvist anfaller hon dristigt de större foglar 

 som äro farliga för hennes 'ågg eller ungar, såsom Kråka, Fisk- 

 måk, Glada, Musvåg m. fl. och fördriver dem genom sina envisa 

 anfall, men låter dem vara i fred som ej äro farliga, t. ex. Gäss. 

 Visar sig deremot en större Falk eller en Duvhök, så känner 

 hon sin underlägsenhet och flyr. 



Vipans föda utgöres allenast av små djur: daggmask, snig- 

 lar, insektlarver och allehanda insekter, genom hvilkas bortploc- 

 kande hon gör nytta, liksom Charadriusarterna. I åkrar söka 

 de blott mask, aldrig säderkorn eller brodd; Vipan förtär icke 

 vegetabilier. Såsom fången skall hon dock lätt vänja sig vid 

 bröd och hvarjehanda sorter föda, samt bli ganska lätt tam och 

 tillgiven dem hon lär känna, Det uppgives att hon i hönsgården 

 gerna vill tillvälla sig ett förmanskap bland höns och andra 

 tamfoglar. 



Om vintern och under hela den tid som ej upptages av 

 fortplantningsbestyret, stryker Vipan omkring i större flockar, 

 inom hvilka ingen viss ordning iakttages. Dessa flockar samlas 

 om hösten, före avflyttningen, och tåget sker både då och om 

 våren, nästan blott om dagen, sällan på natten. De uppehålla 

 sig om vintern på ganska olika ställen, så väl på torra fält 

 som i sumpiga orter, men aldrig i skogstrakter eller buskmark. 

 Vipan undviker till och med högt gräs, hög ljung o. d. och 

 kommer aldrig in bland vass eller i åkrar med uppvuxen säd. 

 Vid alla årstider söker hon dock att vistas någorlunda i grann- 

 skapet av vatten, såsom polar och torvgravar, kärr eller små 

 lugnt ftytande åar, som hon gärna vill besöka på aftnarna och 

 där hon gärna vadar och plaskar; men hon ses sällan vid större 

 sjöar eller floder med sandiga stränder och uppehåller sig aldrig 

 vid havsstranden. 



Om våren ankommer Vipan ganska tidigt, eller näst efter 

 Lärka och Stare som pläga vara de tidigaste flyttfoglarna. I 

 södra Sverige ser man henne vanligen i Mars, men ock ofta i 

 Februari då vintern är blid; något senare i de mera nordliga 

 landskapen. Men hos oss plägar ofta, eller nästan de flesta åren, 

 en så kallad vipevinter, med snö, yrväder och stark frost, in- 



