träffa i slutet av Mars eller i April, sedan Viporna äro komna, 

 då de lida betydligt, både av kölden och ännu mera av brist på 

 föda, och omkomma i mängd i fall kölden räcker länge. Denne 

 eftervinter märkes mest i de sydligaste landskapen, hvarest den 

 oftast följer på ett långvarigare blidväder, hvarunder flyttfoglarne 

 börjat komma*). 



Sedan Viporna om våren kommit till häckningsorten, och vädret 

 blir mildare, åtskiljas flockarne parvis och söka sig kläcknings- 

 ställen i den trakt där de förr bott eller äro födda. De leva i 

 engifte ända till dess ungarne äro flygfärdige; men ovisst är 

 huruvida förra årets makar åter förenas; detta är till och med 

 knappt troligt, emedan de olika könen komma i skilda flockar; 

 hannarne komma några dagar före honorna. De bosätta sig en- 

 dast på sumpiga ställen eller på ängar med vattenpölar eller gropar, 

 och helst på torvjord. Då de börja sin hushållning, om våren, 

 är gräset alltid kort, och de trivas alltid bäst på betesmarker, 

 hvarest det fortfarande förbliver så; men om det tillväxer och 

 blir högt, så lemna de platsen så snart de kunna. Äggen läg- 

 gas i April eller Maj, på ett torrt ställe inom kärrtrakten eller 

 ängen, uti en liten, rundad, föga djup grop med underlag av 

 några grässtrån. Stundom ligga de på en tätare och bättre lagd 

 bale, då man kan bli frestad att tro, att honan begagnat de kvar- 



vipa. 333 



liggande lemningarna av en Lärkas eller Piplärkas bo frän förra 

 året. Äggen äro 4, ljust grönbruna med täta svartbruna fläckar, 

 med slätt skal och dunkel, glanslös färg; åt ena ändan coniskt 

 smalare, dock mindre så, än de flesta Snäppors 'ågg^ och om- 

 kring 50 mm. långa; de ligga alltid med de smala ändarna till- 

 hopa, och återläggas så i fall de kommit i oordning; — honan 

 lemnar ej boet clerföre att någon vidrört äggen utan att skada 

 dem. Vanligtvis bli Vipäggen bortplockade för att ätas, kokta 

 eller i form av pannkaka och man får på somliga orter höra att 

 denna spis botar fräknar; på andra ställen försäkras det att den 

 förorsakar samma hudåkomma; men när äggen blivit borttagna 

 måste modren värpa ånyo, då hon, stundom vid första, men sä- 

 kert vid andra omvärpningen, blott lägger 3 eller t. o. m. endast 

 2 'ågg. Om de borttagas 3 gånger, så torde väl somliga honor 

 ännu en gång kunna lägga 2 'ågg^ men dermed är förmågan för 

 året slut. Imellertid gör äggens bortpiockning och deras förstö- 

 ring av rovdjur, att 'ågg ofta träffas ganska sent, eller ännu in i 

 Juni månad. Honan ruvar ensam, enligt Naumann, i 16 dygn; 

 om hannens beteende och sysselsättning under denna tid ha vi 

 förut talat. Ungarne kunna strax löpa, och snart framlägger 

 modren föda åt dem; men det lärer icke dröja över ett par dygn 

 innan de sjelve kunna söka den. Vid fara förstå de ända från 



*) Om flyttfoglarnes ankomst och orsakerna dertill äro de aldra oriktigaste begrepp rådande. Det är en vanlig tro, som årligen plägar upprepas i våra tidningar i anledning 



av flyttfoglars ankomst, att desse kunna förespå väderleken, så att deras tidiga ankomst bebådar en tidig vår o. s. v. Detta inträffar visserligen stundom; men de ofta påkommande 



vipevintrarne utvisa dock att foglarne icke äro bättre väderspåmän än de större, "tvåbenta och ofjädrade djuren". Det är klart att flyttfoglarne endast rätta sig efter väderleken i den 



trakt, hvarest de tillbringa vintern och att de begiva sig åstad norrut då där blir så varmt att deras hemflyttningsdrift uppväckes; men om den väderlek, som skall följa, veta de intet, 



och aldra minst kunna de känna huru vädret skall bli på den ort dit de ämna sig för att tillbringa sommaren. — Likså är det en vanlig tro, att "flyttfoglarne, då de om våren träffa 



på kallt och svårt väder, återvända''' söderut, till sina vinterstationer, och man har till och med fått veta, att de även i detta fall äro väderspåmän, så att: "när de återvända blir efter- 



vintern långvarig, men när de stanna kvar, går den snart över". Det är dock ganska tydligt att de, sedan de en gång framkommit till sina häcknings-orter, alltid stanna kvar, till dess 



ruggning och andra omständigheter mot hösten uppväckt driften att flytta mot söder; men att de, då svårt vinterväder inträffar, krypa undan och gömma sig där de finna något skydd, 



mellan stenar eller buskar, eller i snön, och att de, i fall ovädret räcker länge, dö av svält och köld eller borttagas av rovdjur (räv, vessla, hök m. fl.), och således tyckas ha dragit 



bort, eller "återvändt". I fall vädret snart blir bättre, komma de åter fram levande, då det synes att de "stannat kvar". Under flyttningsresan kunna de visserligen genom svårt väder 



bli länge uppehållna eller, såsom nyss nämndes, förstörda, men icke återvända de då heller mot söder. 



84 

 Svenska Foglarna, 



